Справа № 523/19083/24
Провадження №2/523/2842/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" лютого 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Бокова О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Шаріпової Ю.М.
позивача - ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Бурдейного О.І.
відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника відповідачів - ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування,
В С Т А Н О В И В:
Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Пересипського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., про визнання недійсним договору дарування, звернувся адвокат Бурдейний О.І. 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що під час шлюбних відносин з ОСОБА_6 він придбав у ЖБК «Суворовський-5» чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач та його дружина хворіли, тож у пошуках допомоги та виходу з даної ситуації, порадившись між собою та згодом проконсультувавшись у адвоката Суменка В.О., вирішили запропонувати відповідачам - сину та дочці нотаріальне оформлення договору довічного утримання, який би гарантував позивачу та його хворій дружині з боку дітей посильну матеріальну допомогу, підтримку, опіку у важкий період життя та догляд під час хвороби і в похилому віці, взамін на передачу дітям у власність єдиної матеріальної цінності - чотирикімнатної квартири, яка належала їм дружиною на праві спільної сумісної власності, зі збереженням права безоплатного проживання батьків у даній квартирі, з умовою забезпечення їм тимчасового житла у разі форс-мажорних обставин, заборони на проживання сторонніх осіб у квартирі без згоди батьків та зобов`язання набувачів на гідне поховання батьків у разі їх смерті. Пояснивши свою позицію дітям та обговоривши всі мотиви свого наміру, вони дійшли взаємної згоди щодо нотаріального оформлення правочину, який би відповідав всім домовленостям.
Позивач був впевнений, що після належного оформлення такого нотаріально посвідченого договору, діти не будуть мати права до смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_1 продавати квартиру, дарувати її, міняти, або передавати в заставу чи у власність іншій особі на підставі іншого правочину. 
Про свій намір щодо нотаріального оформлення договору довічного утримання позивач та його дружина розповіли своїй друзям, з якими підтримували постійний зв`язок. Їх друзі, знаючи про хворобливий стан здоров`я у подружжя ОСОБА_7 , підтримали їх в цьому рішенні, вважаючи, що діти будучи порядними, вихованими та добрими людьми з поважною репутацією, будуть дбати про своїх батьків.
Позивач жодного разу до моменту підписання договору з нотаріусом не зустрічався і не спілкувався, оскільки вважав, що діти з ним про все домовляться. Після домовленостей відповідачів з нотаріусом, від сторін договору вимагалось тільки прийти в призначений день і час до нотаріальної контори та підписати всі необхідні документи.
03.09.2019 року подружжя ОСОБА_7 разом зі своїми дітьми – відповідачами по справі з`явились до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. Першою до нотаріуса зайшла дружина позивача, і, підписавши всі необхідні документи, була відпущена нотаріусом додому, оскільки нотаріус знала про її хворобу, бачила її страждання і вважала за необхідне скоріше її відпустити. Потім нотаріусом були надані документи для підпису позивачу і по черзі передані відповідачам. Перебуваючи у важкому психологічному стані, під впливом важкої обставини, а саме важкого хворобливого та болісного стану здоров`я своєї дружини, позивач поставив свій підпис на останній сторінці договору та інших документах, які нотаріус йому передавала для підпису, не читаючи їх, які на його думку вважались такими, що відповідають його волі щодо укладення договору довічного утримання, з передбаченими правами та обов`язками, про які сторони домовилися. Пояснення нотаріуса перед самим підписанням договору про те, що в результаті укладення цього правочину право власності на квартиру перейде до дітей, не викликало у позивача жодного сумніву, тривоги чи побоювання, оскільки ця умова повністю відповідала договору довічного утримання. Разом з тим і у нотаріуса не було підстав вважати, що сторони не погодили свої позиції щодо оформлення договору, оскільки всі вчасно з`явились для його підписання і підписали договір без жодних вагань та претензії один до одного.
Через 2 тижні після укладення правочину, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 померла. Її поховання було організоване позивачем та дітьми. Однак, минуло зовсім небагато, як позивач зрозумів, що після передачі дітям у власність квартири, він став дітям не потрібний. Вони були зайняти своїми справами, а позивач продовжував проживати в квартирі, сплачував самостійно зі своєї пенсії кошти за комунальні послуги, всі свої особисті потреби та питання щодо несення витрат на утримання квартири вирішував самостійно.
У листопаді 2021 року відповідачі повідомили позивача про те, що вони збираються продати чотирикімнатну квартиру в якій проживає батько. В квартиру декілька раз з`являлись ріелтори та покупці, оглядали квартиру, торгувались та пропонували дати дітям позивача завдаток. Однак все зірвалось тільки по тій причині, що позивач не впускав в квартиру ріелторів і категорично відмовився підкоритися вимогі дітей про виселення зі своєї квартири в орендовану, що знаходиться в будинку на 5 поверсі (без ліфту) в районі залізниці.
Позивач наголосив, що саме 30.11.2021 року під час першої спроби продажу квартири він дізнався про те, що замість запланованого договору про довічне утримання батьків, який би гарантував йому відсутність права у дітей до його смерті продавати квартиру, 03.09.2019 року сторонами був укладений вкрай невигідний для нього договір дарування квартири.
Таким чином позивач під впливом важкої обставини - онкологічного захворювання дружини - раку 4 стадії, яка померла через 2 тижні після оформлення правочину; не маючи уяви про предмет укладеного договору; не маючи згоди на всі його істотні умови; будучи введеним в оману щодо обставин, які мають істотне значення; помилившись щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки згідно з домовленістю планувалось оформлення договору довічного утримання; не прочитавши тексту договору; неправильно сприйнявши фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення; підписав договір дарування квартири вважаючи, що договір, який він підписує, є договором довічного утримання. 
Так позивач чинив помилку щодо природи правочину, яка має істотне значення та є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. ОСОБА_1 продовжував після укладення договору дарування проживати в даній квартирі, сплачувати комунальні послуги, що вказує на відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваним та свідчить про наявність обставини, яка вказує на помилку та вказує на те, що при укладенні договору дарування квартири його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішньому переконанню, в результаті чого він втратив право власності на своє єдине житло, без будь-яких зобов`язань зі сторони дітей і залишився без чотирикімнатної квартири.
З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ним та відповідачами від 03.09.2019 року та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 30.12.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
09.05.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 20.11.2025 року задоволено заяву представника позивача адвоката Бурдейного О.І. про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
08.12.2025 року ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси представнику позивача відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову.
В судовому засіданні позивач надав суду пояснення аналогічні позову, заявлені вимоги підтримав.
Представник позивача підтримав заявлені ОСОБА_1 вимоги, просив суд їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.
Представник відповідача ОСОБА_5 , адвокат Вечерова Є.М. надала відзив на позов, згідно якого вказала, що відповідач не визнає вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, виходячи з нижчевикладеного. Так, у п. 4. договору встановлено, що згода матері обдарованих - ОСОБА_6 на дарування вищевказаної квартири в рівних частках відповідачам була отримана в установленому законом порядку згідно заяви, засвідченої 03.09.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. за реєстром № 1444. Згаданий пункт договору свідчить про спільне рішення батька та матері подарувати своїм дітям в рівних долях квартиру, набуту як спільне майно подружжя у період їх шлюбу.
При укладенні оспорюваного договору позивач не вказував на свій похилий вік чи незадовільний стан здоров`я. Нотаріус пояснила сторонам, в тому числі і позивачу, умови договору, про що у договорі зроблено відповідний запис, тобто скріплюючи власними підписами договір, розуміючи його у повній мірі, сторони підтвердили свої наміри та волевиявлення стосовно умов цього правочину, адже тільки після того як позивач сказав, що усе розуміє, тоді і посвідчили договір. У даному випадку позивач розумів, який договір він підписує, що передає безоплатно у власність своїм дітям майно у вигляді квартири. Крім того, саме через погіршення стану власного здоров`я мати відповідачів виявила бажання за життя подарувати власним дітям квартиру, яку в період шлюбу було набуто подружжям і надала згоду саме на договір дарування, оскільки її доля в зазначеній квартирі не була виділена та майно на момент відчуження перебувало у стані спільного сумісного майна подружжя. Саме тому в договорі дарування від 03.09.2019 року в якості дарувальника значиться тільки ОСОБА_1 .
Крім того, вік позивача на момент укладання оспорюваного договору не був таким, що дозволяє однозначно стверджувати, що це є перешкодою в належному розумінні значення своїх дій. Нотаріусом, перед укладенням спірного договору дарування, було чітко роз`яснено про природу правочину, що посвідчується, чітко вказано, що посвідчується договір дарування, а не договір довічного утримання та роз`яснено, що після укладення та свідчення вказаного правочину він втратить право власності на квартиру. Всі ці дії нотаріуса проводилися в присутності обдарованих. Тобто, на думку ОСОБА_8 , позивачем у позові не доведено обставини на він посилається, як на підставу своїх позовних вимог.
Мати відповідачів, розуміючи, що після її смерті, яка в силу хвороби є неминучою, чоловік, внаслідок зловживання спиртними напоями, здатен позбавити дітей майна, прийняла свідоме рішення укласти саме договір дарування, а не довічного утримання, щоб таким чином убезпечити інтереси дітей від «непередбачуваності» поведінки батька.
Також, представник відповідача наголосила, що спірний договір дарування був укладений 03.09.2019 року, однак жодних вагомих аргументів про те, що про порушення своїх прав позивач дізнався саме в листопаді 2021 році останній не надав, тому втратив право на звернення до суду.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Білоус Н.В. надала відзив на позов, згідно якого вказала, що із заявленими позовними вимогами відповідач не погоджується, вважає їх надуманими та такими що не відповідають дійсності. Так, ОСОБА_9 є батьком відповідачів. Їх мати - ОСОБА_6 дійсно останні два роки життя страждала на онкологічне, захворювання та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти допомагали матері фінансово та фізично боротись із хворобою, про що свідчать численні дослідження лікарів, операція та хіміотерапевтичне лікування, дорогі та важкодоступні ліки, спеціальний догляд та харчування, тощо. Ще за життя, розуміючи, що невдовзі вона може померти, мати відповідачів, у присутності своєї сестри - ОСОБА_10 та позивача, виявила бажання забезпечити своїм дітям рівні долі у квартирі в якій вони виросли. Позивач - ОСОБА_1 дійсно був гарною людиною, але часто міг вживати алкоголь. Цей факт в подальшому також підтвердився вже виписним епікризом № 6141 щодо госпіталізації позивача 29.05.2022 року до КНП «МКЛ № 11» ОМР, де в анамнезі є зловживання алкоголем, що спричинило гостре порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом. Тож мати відповідачів, розуміючи, що після її смерті чоловік, внаслідок втрати самоконтролю, може позбавити їх дітей майна, спільно з позивачем вирішили укласти договір дарування. Так, 03.09.2019 року між сторонами було укладено договір дарування. При укладенні договору нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину та з`ясовано, що кожна зі сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові договір не носить характеру фіктивного та удаваного.
На думку відповідача, у позові не доведено обставини на які ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх позовних вимог. В момент вчинення оспорюваного правочину позивач розумів значення своїх дій, тому його твердження щодо помилки під час вчинення оспорюваного договору дарування є суперечливим. 
Крім того, твердження позивача про те, що перебіг позовної давності почався із 30.11.2021 року - це його голослівне припущення, не підкріплене документально. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного, представник відповідача Білоус Н.В. вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
24.02.2025 року представник позивача – адвокат Бурдейний О.І. надав відповідь на відзив, згідно якого спростував аргументи відповідачів про те, що нотаріусом було роз`яснено йому умови правочину. 
Так, позивач жодного разу до моменту підписання договору з нотаріусом не зустрічався і не спілкувався. Враховуючи важкий стан здоров`я ОСОБА_6 , всі турботи по оформленню договору взяли на себе діти, а всі витрати по оформленню та реєстрації договору взяв на себе син. Перебуваючи у важкому психологічному стані, під впливом важкої обставини, а саме важкого хворобливого та болісного стану здоров`я своєї дружини, позивач, повністю довірившись дітям, не читаючи тексту договору, поставив свій підпис на останній сторінці договору та інших документах, які нотаріус йому передавала для підпису, які на його думку вважались такими, що відповідають його волі щодо укладення договору довічного утримання, з передбаченими правами та обов`язками, про які сторони домовилися. 
Пояснення нотаріуса перед самим підписанням договору зводились до того, що в результаті укладення цього правочину право власності на квартиру перейде до дітей. Однак, таке пояснення не викликало у позивача жодного сумніву, оскільки ця умова повністю відповідала договору довічного утримання. А головне, якби нотаріус роз`яснила позивачу, що в результаті підписання цього договору діти стануть власниками його квартири і при цьому не будуть мати жодного обов`язку щодо довічного утримання позивача і його дружини, то він в жодному разі не погодився б підписувати такий договір. Позивач вважав, що договір, який він підписує є договором довічного утримання.
Пропуск строку позовної давності в період з 03.09.2019 року по 30.11.2021 року, обґрунтовується тим, що позивач не знав весь цей період про порушення своїх прав. В цей період він вважав, що уклав з дітьми саме договір довічного утримання і у дітей існує обмеження щодо продажу його квартири і саме 30.11.2021 року, коли відбулась перша спроба продажу квартири, він дізнався про порушення своїх прав. Враховуючи, що позовна заява надійшла до суду 18.11.2024 року то, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України позивач своєчасно протягом трьох років з моменту, коли він довідався про порушення свого права звернувся до суду з вимогою про захист свого майнового права.
Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. надала суду письмові пояснення щодо позову, згідно яких вказала, що 03.09.2019 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та його дітьми – відповідачами по справі було укладено оспорюваний договір дарування. 
У п. 1 цього договору зазначено, що громадянин ОСОБА_1 , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення як фізичного так і морального, не знаходячись під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки передав безоплатно у власність (подарував) сину та доньці, громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_5 прийняли в дар в рівних частках вказану квартиру. У п. 4. договору встановлено, що згода матері обдарованих - ОСОБА_6 , подружжя дарувальника, на дарування вищевказаної квартири в рівних частках ОСОБА_3 (в 1/2 частці), та ОСОБА_5 (в 1/2 частці), була отримана в установленому законом порядку, згідно заяви, засвідченої нею, як приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 03.09.2019 року за реєстром №1444. Згаданий пункт договору свідчить про спільне рішення батька та матері подарувати своїм дітям в рівних долях квартиру, набуту як спільне майно подружжя у період їх шлюбу.
У п.11 договору дарування закріплено, що вимоги законодавства України щодо змісту й правових наслідків договору дарування, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Нотаріусом також встановлені дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення цього правочину та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов цього правочину. Стороні підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, та кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на цьому договорі.
При укладенні оспорюваного договору позивач не вказував на свій похилий вік (йому було 59 років) чи незадовільний стан здоров`я. Нотаріус пояснила сторонам, в тому числі і позивачу, умови договору про що у договорі зроблено відповідний запис, тобто скріплюючи власними підписами договір сторони підтвердили свої наміри та волевиявлення стосовно умов цього правочину, розуміючи його у повній мірі. Адже тільки після того як позивач сказав, що усе розуміє, тоді і посвідчили договір. Також, нотаріус пояснювала позивачу суть договору дарування та те, що договір дарування це безоплатний договір, адже на договір довічного утримання потрібні інші документи та в такому договорі прописується сума і накладається заборона на майно. У випадку, якщо б у позивача були зауваження до договору дарування, він не був би посвідчений. У даному випадку позивач розумів, який договір він підписує і що передає безоплатно у власність своїм дітям майно у вигляді квартири.
Отже, фактичні обставини справи вказують на те, що на момент укладення оспорюваного правочину тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування безоплатно передає квартиру своїм дітям. Таким чином, слід зробити висновок, що позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину.
З`ясувавши позицію сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані на підтвердження позовних вимог докази, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідачі є дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Родина проживала в квартирі АДРЕСА_3 . Це житло було отримано позивачем від ЖБК «Суворовський-5», як членом вказаного кооперативу, на підставі ордера на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.11.1982 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 28.07.1984 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 10.0.1987 року, довідкою ЖБК «Суворовський-5» № 110-17 від 17.05.2017 року, ордером на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 624 серії СР від 17.11.1989 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 90822136 від 29.06.2017 року.
З долучених до матеріалів справи медичних документів на ім`я ОСОБА_6 вбачається, що дружина позивача та мати відповідачів у період часу з 30.05.2017 року важко хворіла та потребувала лікування.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 400535097 від 23.10.2024 року та № 400534367 від 23.10.2024 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули 03.09.2019 року права спільної власності на квартиру АДРЕСА_3 в рівних частках по 1/2 на підставі договору дарування серія та номер: 1449, виданий 03.09.2019 року, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. Сам договір дарування учасниками судового процесу суду не надано.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 19.09.2019 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України. Так міст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно зі ст. 215 ч.1, 3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Позивач вказує, що підставами для визнання недійсним договору дарування є його підписання під впливом тяжкої обставини (захворювання дружини), а також вчинення правочину під впливом обману та під впливом помилки, а тому його волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі.
Статтею 233 ч.1 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Оцінюючи твердження позивача про вчинення ним правочину під впливом обману та помилки, суд керується наступним.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману врегульовані ст. 230 ЦК України. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Статтею 229 ч.1 ЦК України визначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду від 17 квітня 2024 року по справі № 564/1067/22.
Як вказує ОСОБА_1 , під час підписання 03.09.2019 року документів у нотаріуса, він через обман був впевнений, що підписує договір довічного утримання. Оформлені у нотаріуса документи відповідачі отримали на руки, а позивач, довірившись дітям та вважаючи, що у них документи будуть зберігатися у надійному місці, повернувся додому. 
Оцінюючи вказане твердження позивача, суд керується наступним.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України).
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).
Так, під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: оплатності або безоплатності правових наслідків його вчинення.
Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року по справі № 523/13811/21 виклав висновок про те, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить). Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».
Судом встановлено, що спірний договір дарування укладений сторонами в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Своїми підписами на договорі сторони підтвердили, що договір підписується ними добровільно, при здоровому розумі, зміст цього договору їм роз`яснений, зрозумілий, вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки. 
З огляду на викладене суд критично оцінює твердження позивача та представника позивача щодо наявності помилки та підписання оспорюваного правочину під пливу обману.
Суд зазначає, що за твердженням позивача останній особисто за два місяці до підписання спірного договору дарування, а саме 18.07.2019 року, отримав юридичну консультацію адвоката Суменка В.О. з приводу укладення саме договору довічного утримання (догляду).
Отже, суд вважає за доцільне зазначити, що сам факт консультування позивача у адвоката свідчить про адекватну оцінку ОСОБА_1 усіх ризиків майбутніх домовленостей щодо розпорядження своїм житлом. Тобто, при підписанні договору дарування та договору довічного утримання позивач, після консультації з адвокатом, міг реально розуміти та бачити відмінності підписуючи договір дарування. 
Позивач вказує, що підписуючи договір у нотаріуса, він був впевнений, що через укладенням договору довічного утримання у дітей виникне додаткове стимулювання на його утримання та надання необхідної допомоги та підтримки. Разом з тим, як вбачається з позову, після укладення спірного договору діти не цікавляться долею ОСОБА_1 , не надають йому жодної допомоги, за ці роки вони бачилися лише кілька разів. 
З даного приводу суд зауважує, що суб`єктивна думка позивача, що полягає в тому, що він сподівався та розраховав на отримання допомоги від дітей, не може свідчити про недійсність правочину, оскільки, раніше отримавши консультацію адвоката щодо наслідків укладання правочину, позивач міг реально розуміти наслідки підписання договору дарування та наслідки підписання договору довічного утримання. 
Крім іншого, обговорюючи обставини та отримуючи консультацію щодо укладання договору довічного утримання, останній реально розумів різницю, що полягає у відмінності даних договорів. 
При цьому, позивач, вважаючи, що уклав договір довічного утримання, жодним чином не вказує та не надає доказів того, що у відповідачів, як набувачів майна, виникли будь-які конкретно визначені обов`язки щодо його утримання, як відчужувача за таким правочином. 
Крім того, твердження позивача про те, що внаслідок введення в оману він уклав невигідний для нього договір дарування (ст. 230 ЦК України) суперечить його твердженню про те, що він під впливом помилки (ст. 229 ЦК України) вважав, що укладає договір довічного утримання.
Судом також критично оцінюється твердження щодо того, що договір було укладено з метою отримання посильної матеріальної допомоги від дітей, внаслідок важкої хвороби дружини, оскільки умовами договору не передбачено будь-яких матеріальних благ на користь дарувальників.
В матеріалах справи не містяться, позивачем не надано доказів щодо того, що діти, тобто відповідачі є матеріально забезпеченими та можуть надавати допомогу, не міститься й доказів того, що сторонами договору було обговорено порядок та умови надання посильної допомоги на утримання дарувальників. 
Щодо допитаних в судовому засіданні свідків, а саме приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В., яка посвідчувала договір дарування та свідка ОСОБА_10 . 
У судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_11 – нотаріус, яка посвідчувала оспорюваний правочин, суду пояснила, що вона підтримує раніше надані письмові пояснення, та зазначає, що дані пояснення є дійсними, фактичними та такими, що відповідають обставинам, які відбулись в день підписання договору. 
Суду, щодо обставин укладання договору пояснила, що під час посвідчення оспорюваного договору, нею були встановлені дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов цього правочину. 
Пояснювала позивачу суть договору дарування та те, що договір дарування це безоплатний договір, адже на договір довічного утримання потрібні інші документи та в такому договорі прописується сума і накладається заборона на майно. 
Крім того, для укладення угоди була отримана згода матері обдарованих на дарування вищевказаної квартири. Особисті підписи сторін на цьому договорі підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, та кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки.
Щодо свідчень свідка ОСОБА_10 , остання повідомила, що вона є сестрою померлої ОСОБА_6 . Свідок пояснила, що її сестра мала важку хворобу, їй особисто, за життя сестра казала, що хоче до моменту своєї смерті розпорядитися квартирою на користь дітей в рівних частках, бо не знає, як поведе себе в цій ситуації її чоловік, а тому хотіла забезпечити дітей житлом. В результаті вони уклали договір дарування квартири. Свідок зазначила, що договір дарування відповідав волі її сестри. 
З приводу допитаних свідків, а саме свідка приватного нотаріуса щодо обставин укладеного договору, суд звертає увагу на наступне. 
Так, у тексті позовної заяви позивач ОСОБА_1 вказує, що пояснення нотаріуса перед підписанням договору про те, що в результаті укладення договору правочину право власності перейде до дітей не викликало у нього жодного сумніву, тривоги чи побоювання.
Отже, судом встановлено, що й підтверджено свідком під присягою, нотаріусом було роз`яснено наслідки укладання договору дарування, як стверджує позивач у нього не виникло сумніву чи побоювання. 
Суд бере до уваги, що отримання дарувальником нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_6 на укладення договору дарування квартири свідчить про спільне рішення батька та матері подарувати своїм дітям в рівних долях квартиру, набуту як спільне майно подружжя.
Судом приймаються до уваги твердження відповідачів про те, що їх мати, розуміючи, що після її смерті ОСОБА_1 здатен позбавити дітей майна, прийняла свідоме рішення укласти саме договір дарування, що підтверджено показами свідка ОСОБА_10 – сестрою померлої. При цьому, позиція дружини позивача та надання нею нотаріальної згоди на укладення договору дарування є підтвердженням того, що саме така мета щодо укладення договору була і у ОСОБА_1 .
Таким чином, суд дійшов висновку, що підписання позивачем у нотаріуса оспорюваного договору дарування, відповідало дійсному його волевиявленню і він розумів, який саме договір укладає.
Як визначено Верховним Судом у постанові від 23.05.2024 року по справі № 501/3591/21, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. 
Посилання на такі обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору – не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 зазначив, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. 
Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведено наявність обставин, які вказують на обман, помилку та неправильне сприйняття ним фактичних обставин оспорюваного правочину, що вплинули на його волевиявлення.
Варто зазначити, що суд не бере до уваги медичні документи, які надані суду про хворобливий стан позивача, скільки більша їх частина стосується проблем зі здоров`ям ОСОБА_1 в періоди: 10.11.2021 року, 11.11.2021 року, 16.11.2021 року, 05.06.2022 року, 10.06.2022 року. 18.04.2023 року, 24.11.2023 року, тобто вже після підписання спірного правочину, тож стан його здоров`я не міг вплинути на вказану обставину. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що за станом свого здоров`я позивач міг помилково сприймати природу правочину суду не надано, про їх витребування клопотання не заявлялось.
Суд зауважує, та звертає увагу сторін, що відповідно до положення ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). 
Також, судом відхиляються та не приймаються до уваги посилання представника позивача на те, що відповідачі 11.02.2026 року самовільно вилучили ключі від спірної квартири, фізично не допускають позивача до єдиного житла та здійснюють психологічний тиск на безпорадного батька, стан здоров`я якого критично погіршився в січні 2026 року, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами. На підтвердження вказаних обставин суду надано лише медичні документи щодо хвороби ОСОБА_1 в січні 2026 року.
Щодо письмових пояснень на підтвердження позиції ОСОБА_1 , які було від імені ОСОБА_12 від 16.11.2024 року, яка є сусідкою позивача і вказала, що після того, як захворіла його дружина, ОСОБА_1 чекав допомоги від дітей і хотів укласти з ними договір довічного утримання на умовах, сподіваючись, що вони допомагатимуть їм з дружиною, а взамін отримають чотирикімнатну квартиру. В 2019 році вона стала свідком того, як до позивача прийшли ріелтори та покупці з приводу купівлі квартири. Він їх не пускав до квартири і вони спілкувалися на площадці біля сходів. Саме тоді ОСОБА_1 і дізнався, що замість договору про довічне утримання, було укладено договір дарування квартири і він може втратити єдине житло.
Письмових свідчень голови правління ЖБК «Суворовський-5» ОСОБА_13 від 29.01.2025 року, згідно яких позивач проживав і продовжує проживати у спірній квартирі з 1989 року, самостійно сплачував і продовжує сплачувати всі витрати на утримання житла, зарекомендував себе, як чесна та порядна людина. Після смерті дружини позивача діти ОСОБА_1 стали власниками квартири, однак ніякої участі в утриманні житла не несуть, борг за комунальні послуги не сплачують, батьком взагалі не цікавляться.
Письмових пояснень ОСОБА_14 від 27.03.2025 року та 01.12.2025 року, йому відомо, що ОСОБА_1 вважав, що оформив з дітьми у нотаріуса договір довічного утримання з умовами про надання йому та хворій дружині з боку відповідачів матеріальної допомоги та опіки у важкі часи, а взамін мав передати дітям власну квартиру. Підписувати договір дарування він не планував та підписав його не маючи уявлення про те, що підписує.
Суд зазначає, що дані письмові пояснення до уваги судом не приймаються, дані пояснення не були надані суду з приведенням свідка до присяги не засвідчені нотаріально, а тому не відповідають критеріям допустимості й достовірності. Безпосередній допит свідка в суді є пріоритетним, а письмові свідчення без нього часто визнаються неналежними.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку кожному доказу окремо, встановивши достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом становлено, що ОСОБА_1 добровільно уклав оспорюваний договір дарування належної йому квартири, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх умов, волевиявлення позивача бути вільним і відповідало його внутрішній волі, а тому, з урахуванням того, що позивач не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 03.09.2019 року задоволенню не підлягають. 
Щодо заяви представника відповідача про наявність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, з підстав того що позовна заява надійшла до суду 18.11.2024 року тож, відповідно до ст. 261 ч.1 ЦК України, позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого майнового права після спливу строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові, суд керується наступним.
Згідно ст. 256, 257 ЦК країни, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як визначено положеннями ст. 267 ч. 2, 3, 4 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Судом вставлено, що оспорюваний договір дарування укладено сторонами 03.09.2019 року.
Позивач стверджує, що він дізнався про те, що сторонами було укладено договір дарування замість договору довічного утримання лише 30.11.2021 року після конфлікту з ріелторами, які прийшли до його будинку за погодженням з відповідачами. 
Разом з цим, доказів щодо вказаної обставини позивачем суду не надано, в ході розгляду справи не доведено. 
Відповідно до ст. 257 ЦК України , загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Також за ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про розірвання договору дарування застосовується ст. 727 ЦК України, у таких випадках позовна давність складає один рік. На підставі проаналізованих статей строк позовної давності у справах про визнання договору дарування недійсним складає три роки з моменту коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Суд також враховує період зупинення строків позовної давності який існував. Перебіг строків позовної давності було зупинено на час дії карантину (COVID-19) з 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року, а згодом діяло зупинення через воєнний стан, яке фактично було скасовано з 4 вересня 2025 року (Закон № 4434-ІХ), відновлюючи відлік загальної 3-річної давності. Тобто строк позовної давності для звернення до суду не був пропущений позивачем. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що строки на звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено, а тому, заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд керується наступним.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як визначено положеннями ст. 141 ч.1, ч.2 п.1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки, позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим Одеським облвійськоматом 07 грудня 2016 року, то відповідно до вимог ст. 5 ч.1 п. 13 Закону України «Про судовий збір», він звільнений від сплати судового збору. 
Тож суд, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок Держави. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 526, 546, 548, 530, 551, 610, 611, 624, 625, 631 ЦК України, ст.ст. 2-5, 12, 13, 14, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 26.02.2026 року.

Суддя         Боков О.М.