Іванівський районний суд Одеської області    

Іванівський районний суд Одеської області

Справа № 499/419/23 
Провадження № 2/499/7/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

19 березня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., за участю секретаря судового засідання Дібрової О.І., розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в селищі Іванівка Березівського району Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, згідно якої просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором споживчого кредиту №2020/ОВР/206-000442 від 18.03.2020 року у розмірі 38514,23 грн., а також судовий збір у розмірі 2684,00 грн.
В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 на підставі заяви-договору від 18.03.2020 року №2020/І_С/206-000814 було укладено Договір приєднання до правил відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи, операції за якими здійснюється з використанням електронних платіжних засобів та надання послуг за платіжними картками ПАТ АБ «Укргазбанк» відкрито договір споживчого кредиту №2020/ОВР/206-000442.
Кредитний договір №2020/ОВР/206-000442 від 18.03.2020 є договором приєднання.
Відповідно до вказаного договору банк встановив ліміт овердрафту орієнтованою сумою до 10000,00 грн., максимальною – до 300000,00 грн.
Згідно з умовами договору відповідач отримав кредит у вигляді відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії з орієнтованою сумою 10000,00 грн., максимальною – до 300000,00 грн. зі сплатою 36% річних – базова процентна ставка і 48% річних – за прострочення заборгованості за дозволеним овердрафтом.
У зв`язку з невиконанням умов даного договору відповідачем, у останньої утворилася заборгованість станом на 19.09.2022 року та становить 38514,23 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом 19985,06 грн., прострочена заборгованість за процентами 3967,52 грн., заборгованість по платежам за ч.2 ст.625 ЦК України – 14561,65 грн.
Позивачем було направлено відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту, яка залишилася без реагування, тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подала до суду відзив на позов, згідно якого позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач зазначила, що вона особисто не укладала та не підписувала кредитного договору та інших документів, кредитних коштів від ПАТ АБ «Укргазбанк». З матеріалів справи вбачається, що укладання договору датується 18.03.2020 року, однак на вказану дату у неї був відсутній паспорт, який відповідач загубила, і який їй повернули лише в квітні 2020 року.
Також, з долучених до позовної заяви документів вбачається, що копія довідки про присвоєння їй ідентифікаційного номеру не збігається з її оригіналом, оскільки відповідно до оригіналу РНОКПП: НОМЕР_1 , а відповідно до долученої копії до матеріалів справи її РНОКПП вказаний як НОМЕР_2 , також різниться дата видачі РНОКПП та орган що видав номер.
Відповідно до вимог ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банки під час ідентифікації та верифікації резидентів встановлюють для фізичної особи, окрім іншого реєстраційний номер облікової картки податків України, разом з тим банком такої перевірки здійснено не було. Тому оскільки її РНОКПП є підробленим, відповідно договір №2020/ОВР/206-000442 від 18.03.2020 є недійсним. Враховуючи, що відсутні докази укладення відповідачем кредитного договору, то відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.
На підставі вказаного, просила у задоволенні позову відмовити.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, також заявила клопотання про повернення наданих для проведення експертизи оригіналів письмових доказів по справі.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідач у відповідності до ч.13 ст.128 ЦПК України шляхом направлення СМС-повістки на вказаний у відповідній заяві номер телефону, а представник відповідача у відповідності до ч.6 ст.128 ЦПК України, шляхом направлення повістки до електронного кабінету.
При вирішенні питання про можливість розгляду справи за такої явки сторін, суд виходив з того, що за приписами ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Винятків, передбачених цією статей, які б перешкоджали розгляду справи, судом не встановлено.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
За вимогами ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, зважаючи, що відповідач та його представник, будучи обізнаними про розгляд справи в суді та про дату, час та місце судового засідання, проте не здійснили жодних дій, які б свідчили про їх бажання/можливість бути присутніми в судовому засіданні, заяв та клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про розгляд справи без участі, про відкладення розгляду справи – не надали, іншим способом про причини неявки не повідомили, то суд визнає неявку відповідача та його представника з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позицію сторони позивача, беручи до уваги відзив на позов, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення.
Так, судом встановлено, що 18.03.2020 року ПАТ АБ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 на підставі заяви-договору від 18.03.2020 року №2020/І_С/206-000814 було укладено Договір приєднання до правил відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи, операції за якими здійснюється з використанням електронних платіжних засобів та надання послуг за платіжними картками ПАТ АБ «Укргазбанк» відкрито договір споживчого кредиту №2020/ОВР/206-000442.
Кредитний договір №2020/ОВР/206-000442 від 18.03.2020 є договором приєднання.
Відповідно до вказаного договору банк встановив ліміт овердрафту орієнтованою сумою до 10000,00 грн., максимальною – до 300000,00 грн.
Згідно з умовами договору відповідач отримав кредит у вигляді відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії з орієнтованою сумою 10000,00 грн., максимальною – до 300000,00 грн. зі сплатою 36% річних – базова процентна ставка і 48% річних – за прострочення заборгованості за дозволеним овердрафтом.
У зв`язку з невиконанням умов даного договору відповідачем, у останньої утворилася заборгованість станом на 19.09.2022 року та становить 38514,23 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом 19985,06 грн., прострочена заборгованість за процентами 3967,52 грн., заборгованість по платежам за ч.2 ст.625 ЦК України – 14561,65 грн.
Наявність заборгованості у зазначеному розмірі підтверджується відповідними розрахунками, наявними в матеріалах справи, факт користування коштами підтверджується випискою по рахунку, з якої вбачається що видача готівки відбувалася одноразово у розмірі 19400,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи при підписанні заяви-договору №2020/І_С/206-000814 від 18.03.2020 року позивальником було надано паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , який було перевірено позивача та встановлено, що паспорт дійсний.
Також, до підписанні заяви-договору №2020/І_С/206-000814 від 18.03.2020 року позивальником було надано копію картки платника податків, згідно якої РНОКПП з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_1 є НОМЕР_2 , орган що видав картку: Державна податкова інспекція у Малиновському р-ні. від 09.09.2018 року.
Відповідачем, при подачі відзиву на позов було надано копію свої картки платника податків згідно якої РНОКПП з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_1 є НОМЕР_1 , орган що видав картку: Березівська МДПІ від 22.08.2013 року. Вказаний РНОКПП ОСОБА_1 також вказаний в її паспорті, що підтверджується копією останнього та витязі з реєстру територіальної громади.
Судом, з метою перевірки дійсного РНОКПП ОСОБА_1 судом було здійснено за допомогою Державного реєстру фізичних осіб – платників податків запит щодо належності останній РНОКПП, згідно якої отримано відповідь, що дійсний РНОКПП відповідача ОСОБА_1 є НОМЕР_1 , тобто відмінний від РНОКПП долученим до матеріалів справи позивачем при зверненні до суду.
Застосовуючи норми матеріального права, суд виходить з такого.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Стаття 628 ЦК України визначає, що договір, що укладається між Банком та клієнтом є змішаним договором, в якому містяться елементи різних договорів, в тому числі, але не виключно: договору банківського рахунка; договору про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій Формі.
Стаття 1055 ЦК України передбачає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частини першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Так відповідач стверджує, що ніколи не укладала з позивачем вищевказаного договору, грошових коштів не отримувала, а отже у неї не виникнуло обов`язку з повернення таких коштів.
З матеріалів справи встановлено, що надана позивачем копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера містить РНОКПП, який не належить відповідачу згідно з даними ДПС. Оскільки ідентифікаційний код є унікальним ідентифікатором фізичної особи, його невідповідність свідчить про те, що кредитний договір укладено з іншою особою, або ж документи є недостовірними. Позивач не довів, що саме відповідач виявив волю на отримання кредиту.
При цьому, відповідно до вимог ст.11 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банк був зобов`язаний здійснити ідентифікацію та верифікацію клієнта. Верифікація — це встановлення (підтвердження) відповідності особи клієнта у його присутності або дистанційно за допомогою автентичних документів. Наявність у матеріалах справи РНОКПП, який не належить відповідачу, свідчить про те, що позивач не здійснив належної перевірки та не встановив особу, з якою укладався договір.
За таких обставин судом встановлено, що зібрані у справі докази в цілому, які містяться у справі не надають суду беззаперечного встановлення укладання заяви-договору від 18.03.2020 року №2020/І_С/206-000814 та як наслідок Договору приєднання до правил відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи, операції за якими здійснюється з використанням електронних платіжних засобів та надання послуг за платіжними картками ПАТ АБ «Укргазбанк» договір споживчого кредиту №2020/ОВР/206-000442, яка саме залучена до справи в особі відповідача, як особа, яка уклала вказану заяву.
Отже суд вважає, що в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Посилання представника позивача на наявність первинних документів при укладенні вказаної угоди, як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки вказані первинні документи є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, що вказана угода була укладена саме з особою, яка залучена до справи в якості відповідача, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов договору від 18.03.2020 року.
Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що в даному випадку заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені, вони не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, тому в задоволенні позову слід відмовити.
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Застосовуючи норми процесуального права, суд виходив з такого.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
На виконання вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» (вул. Єреванська 1, м. Київ, код ЄДРПОУ 23697280) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості – відмовити.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.
Якщо апеляційну скаргу не було подано, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

  Суддя	Ігор ПОГОРЄЛОВ