Справа №295/8056/25
Категорія 9
2/295/217/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючого судді Чішман Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Лайчук В.В.,
представника позивачів ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:
Позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просять визнати за ними право власності за набувальною давністю в рівних долях на 38/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовної заяви позивачі зазначили, що 03.11.1999 набули право спільної часткової власності в розмірі 62/100 ідеальних часток в квартирі за адресом: АДРЕСА_2 .
Інша частина квартири в розмірі 38/100 ідеальних часток належала ОСОБА_4 , яка ніколи в такій квартирі не проживала та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкова справа до майна померлої ОСОБА_4 не заведена, заповіти відсутні.
Між співвласниками житло в натурі не виділялось, не встановлювався порядок користування таким житлом, позивачі фактично користуються всією квартирою з 1999 року.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 26).
23.09.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування відзиву зазначено, що в матеріалах справи міститься акт про проживання осіб без реєстрації, в якому зазначено, що згідно свідчень сусідів позивачі з січня 2013 року користуються та проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Даний факт підлягає сумніву, так як ПП «КВЖРЕП №8» до міської ради був надісланий лист від 26.10.2023, в якому доведено до відома, що в квартирі АДРЕСА_1 з січня 2013 року ніхто не проживає та існує заборгованість у сумі 11925 грн за послугу з управління багатоквартирним будинком. Дана обставина виключає добросовісність та відкритість володіння майном, що є одними із умов набуття права власності за набувальною давністю.
Позивачі не скористались своїм правом на подачу відповіді на віздзив.
Представник позивачів подала заяву про розгляд справи без її участі, просила врахувати, що довідка про непроживання позивачів в спірній квартирі, є неналежним доказом, просила врахувати акт складений з участю сусідів позивачів, про проживання останніх без прописки за адресою: АДРЕСА_2 .
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 03.11.1999 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право спільної часткової власності в розмірі 62/100 ідеальних часток в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03.02.1999, а також витягами з Державного реєстру речових прав N?428363007 від 23.05.2025 та 428362276 від 23.05.2025 (а.с. 5-8).

ОСОБА_2 з 26.11.2003 та ОСОБА_3 з 28.05.2005 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 13-14).
Інша частина квартири такої квартири в розмірі 38/100 ідеальних часток належала ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що зроблено актовий запис в реєстрі за N?00092895324 та зареєстровано в реєстрі 21.01.2013, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від за N?00044926413 від 09.05.2024 (а.с. 16-17).
Житомирською державною нотаріальною конторою Житомирської області на запит Житомирської міської ради надано відповідь про те, що спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не заведена, заповіти відсутні, що також підтверджується витягом зі Спадкового реєстру №79887681 від 30.01.2025 та витягом зі Спадкового реєстру №79887801 від 30.01.2025 (а.с. 18-20).
Актом від 12.05.2025 № 74 підтверджується факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.15)
Свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою позивачів з народження( 1981р), в судовому засіданні зазначила, що в квартирі позивачів буває раз на місяць, буває раз на тиждень. Квартира АДРЕСА_3 складається з двох кімнат в одній з яких проживає ОСОБА_6 в іншій ОСОБА_7 . На кухні є предмети домашнього вжитку, якими користуються позивачі. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в квартиру дівчат не водять, жіночих речей в квартирі не має. ОСОБА_8 не занає, ніколи про неї не чула. В квартирі проживають лише ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_9 , який є товаришем позивачів знає останніх понад 30 років, пояснив що в квартирі АДРЕСА_3 проживають позивачі все своє життя, свідок буває в квартирі один -два рази на місяць, та на свята, дні народження. В квартирі, крім ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ніхто не проживає, вони користуються всією квартирою, в одній кімнаті розташовано спальне місце ОСОБА_6 в іншій ОСОБА_7 . Особи жіночої статі в квартирі не проживають.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

Отже, під час розгляду справи позивачами зазначено, а відповідачем не спростовано, що з 1999 року позивачі фактично користуються вказаною квартирою (всією її частиною), добросовісно, відкрито та безперервно володіють нею більше десяти років. 
З вимогами про те, що позивачі незаконно користуються чи володіють такою квартирою ніхто не звертався, в тому числі і представники громади.
Станом на момент розгляду справи квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом нерухомого майна, який здано в експлуатацію, і може стати предметом набуття за набувальною давністю.

Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Згідно з чч. 1-2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з системного аналізу наявних у матеріалах справи доказів та надавши їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачі з 1999 року користуються квартирою АДРЕСА_1 до теперішнього часу, не приховуючи даного факту, жодних протиправних діянь, пов`язаних з цим, немає та судом не встановлено.
Факт добросовісного володіння позивачами чужим майном більше 10 років підтверджується наданими суду належними та допустимими доказами, тому суд вважає встановленим, що протягом десяти років позивачі добросовісно, відкрито і безперервно володіють спірним майном і продовжують добросовісно, відкрито і безперервно володіти спірним нерухомим майном, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись Конституцією України, ст.ст. 328.344 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 12, 13, 15-16, 76-77, 81, 89, 259, 263-268, 328, 344, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , право власності за набувальною давністю в рівних долях на 38/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 10.04.2026.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 
Відповідач: Житомирська міська рада, місцезнаходження: м. Житомир, майдан імені С.П. Корольова, 4/2, код ЄДРПОУ: 04053625.

Суддя       Л.М. Чішман