ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/16687/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молодецького Р.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , у якій просить стягнути з Військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (не виплата грошової компенсації за неотримане належне речове майно) за період з 18.09.2025 по 03.12.2025 у розмірі середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивачка перебувала на безперервній військовій службі в Збройних Силах України в період з 30.05.2017 по 18.09.2025:
в період з 30.05.2017 по 23.10.2017 перебувала на службі у Військовій частині НОМЕР_4 ;
в період з 23.10.2017 по 19.12.2018 перебувала на службі у Військовій частині НОМЕР_5 ;
в період з 19.12.2018 по 01.08.2019 проходила службу у Військовій частині НОМЕР_6 ;
в період з 01.08.2019 по 26.06.2023 проходила службу у Військовій частині НОМЕР_5 ;
в період з 26.06.2023 по 27.10.2023 проходила службу у Військовій частині НОМЕР_7 ;
в період з 27.10.2023 по 18.09.2025 проходила службу у Військовій частині НОМЕР_1 ;
На день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за не отримане речове майно у сумі 62115,21 грн. Вказана сума коштів була перерахована позивачці лише 03.12.2025, тобто із затримкою у 75 днів, у зв`язку з чим вважає, що відповідачем порушено статтю 116 КЗпП України, з огляду на що стверджує, що у відповідача, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України, виник обов`язок з виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.09.2025 по 03.12.2025 (75 днів) у сумі 58186,50 грн.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників.
06.01.2026 до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що 18.09.2025 Відповідач (військова частина НОМЕР_1 ) після отримання від забезпечувального фінансового органу (відповідальному за бюджетну програму) Військовій частині НОМЕР_8 (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, в тому числі коштів грошового забезпечення, що підлягала виплаті сержанту ОСОБА_1 при звільненні у сумі 153 887,15 грн. (грошове забезпечення за період 01 по 18.09.2025 -14 277,53 грн., матеріальну допомогу для вирішення соціально- побутових питань за 2025 рік -23 662,65 грн., грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки -27 606,42 грн. грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки – 88 340,56 грн.), перерахувала згідно платіжної інструкції від 18.09.2025 №4805 на банківський особовий картковий рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» Позивача кошти у сумі 151 578,85 грн. (після відрахування військового збору). 03.12.2025 Відповідач (військова частина НОМЕР_1 ) після отримання від забезпечувального фінансового органу (відповідальному за бюджетну програму) Військовій частині НОМЕР_8 (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, в тому числі коштів грошового забезпечення в частині розміру грошової компенсації вартості речового майна, що підлягала виплаті сержанту ОСОБА_1 при звільненні у сумі 63’ 061,13 грн., перерахувала згідно платіжної інструкції від 02.12.2025 №6360 на банківський особовий картковий рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» Позивача кошти у сумі 62 115,21 грн. (після відрахування військового збору). Таким чином, станом на день подання позову, військова частина НОМЕР_1 виконала всі свої грошові зобов`язання перед сержантом ОСОБА_1 при звільненні 18 вересня 2025 року згідно чинного законодавства, факт протиправної бездіяльності військова частина НОМЕР_1 відсутній.
Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.
Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 проходила військову службу у складі Збройних Сил України з 30.05.2017 по 18.09.2025, у спірний період проходила військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 з 27.10.2023 по 18.09.2025. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №263 від 18.09.2025 сержанта ОСОБА_1 , головну медичну сестру медичної роти, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 вересня 2025 року №296-РС звільнено у запас, за підпунктом "г" відповідно до абзацу 7 пункту 3 частини 12 статті 26 (за сімейними обставинами) Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", вважати такою, що справи та посаду здала. З 18.09.2025 виключена зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлена для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до інформаційної довідки №19/6/5169 від 28.12.2025 копія якої містить в матеріалах, зазначено: "Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій НОМЕР_9 ) від 18.09.2025 №263 (в редакції наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.11.2024 №307) сержанту ОСОБА_2 нараховано грошову компенсацію за нестримане речове майно у сумі 63 061, 13 грн. Зазначені кошти перераховані на банківський картковий рахунок ОСОБА_3 , відкритий у АТ КБ «Приватбанк", у сумі 62 115,21 грн. (після відрахування військового збору) 03.12.2025, згідно з платіжною інструкцією від 02.12.2025 №6360. 
З приводу цих обставин спору немає, а тому суд приймає їх до уваги як такі.
Позивачка вважає, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідач не виплатив їй усіх належних сум, то відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України вона має право на отримання сум середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 18.09.2025 по 03.12.2025, тобто за 75 днів, у сумі 58186,50 грн. з розрахунку середньоденного розміру її грошового забезпечення на рівні 775,82 грн, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абзацу 1 пункту першого статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі Закон №2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За змістом частини четвертої статті 2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (надалі Положення №1153), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Тож у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
Як установлено судом, на момент звільнення позивача 18.09.2025 з військової служби їй не було виплачено компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 62 115,21 грн. (63 061,13 грн. - 1,5% військового збору).
Тобто, відповідач не виплатив усіх сум, що належать позивачці у день її звільнення.
Належні позивачу кошти були виплачені лише 03.12.2025.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, статтею 117 КЗпП передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При вирішенні даного спору суд керується загальними правилами правозастосування, відповідно до яких пріоритетними є норми спеціального законодавства, тоді як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про необхідність такого правозастосування йдеться у спеціальному законі.
У цьому контексті непоширення норм КЗпП на військовослужбовців стосується лише порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Тож у спірних правовідносинах слід керуватися саме нормами статті 116 та 117 КЗпП.
У постанові від 16.02.2023 у справі №420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. В разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 - визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
У постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Підсумовуючи вищенаведене, суд з урахуванням з`ясованих фактичних обставин справи та особливостей правового регулювання спірних правовідносин доходить висновку про те, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу військової частини розрахунок у повному обсязі, а саме - не виплатив індексацію грошового забезпечення, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд враховує наступні обставини.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках.
За змістом абзацу 4 пункту другого розділу ІІ Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом восьмим розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до даних довідки від 28.12.2025 №19/6/5169 про про середньоденне грошове забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням (липень - серпень 2025 року) грошове забезпечення позивача, з якого було сплачено єдиний внесок, становило 47 325,3 грн (у липні 23 662,65 грн та у серпні - 23 662,65 грн).
Кількість календарних днів за період липень - серпень становить 62 дні. (не 61, як помилково вважає позивач)
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 763.31 грн (47 325,3 грн / 62 календарних дні).
Період за час затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України (не більш як за шість місяців) має обчислюватися з 19.09.2025 (наступний день після звільнення) по 02.12.2025 включно (день, що передує дню зарахування коштів на рахунок) та становить 75 календарних днів.
Отже, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаного правового регулювання і встановлених судом обставин, становить 57248,25 грн (763.31 грн х 75 календарних днів), а не 58186,50 грн, як помилково вважає позивачка.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
За таких обставин позов слід задовольнити частково у спосіб, визначений судом.
Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Позивачка звільнена від сплати судового збору у спорі про стягнення сум заробітку, інших судових витрат не понесла, тож підстави для їх розподілу відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:
. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_10 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 в частині несвоєчасної виплати грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в межах суми 57248,25 грн, остаточний розмір якої має визначити роботодавець після відрахування податків та зборів.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р.І. Молодецький