ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 754/9979/22
провадження № 61-2972св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашицька Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дашицька Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Боліщука Руслана Анатолійовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року у складі судді Зотько Т. А. та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовном, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між нею та ОСОБА_3 04 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красієм В. Я., зареєстрований в реєстрі за реєстровим номером 1415; витребувати у власність ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона на підставі рішення Київської міської ради від 28 травня 2009 року № 581/1637 отримала у власність земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 . 

На початку 2022 року, під час реєстрації права на зазначену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачка дізналася, що земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_2 . Згідно з документами, які є у реєстраційній справі, земельна ділянка начебто була відчужена позивачкою ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Красієм В. Я. за реєстровим номером 1415. Разом з тим позивачка не підписувала жодного договору щодо відчуження спірної земельної ділянки. Згідно з відповіддю Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 лютого 2022 року станом на 31 грудня 2012 року записів щодо переходу права власності на земельну ділянку від позивачки до третіх осіб немає. 

Приватний нотаріус КМНО Красій В.Я. помер у квітні 2017 року.

Згідно з відповіддю Київського державного нотаріального архіву у справах приватного нотаріуса КМНО Красія В. Я. є примірник договору купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року за реєстровим номером 827, проте, ОСОБА_1 не є стороною у зазначеному договорі. 

Крім того реєстровий номер спірного договору, який є у справах нотаріуса, не збігається з номером, який міститься у договорі купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року. Таким чином, приватний нотаріус КМНО Красій В. Я. не посвідчував договір купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року, на підставі якого було зареєстровано право власності вказану земельну ділянку за ОСОБА_3 

19 лютого 2021 року приватний нотаріус КМНО Дашицька Л. Л. здійснила реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 .

31 березня 2021 року ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кирик О. А.

У зав`язку з цим позивача просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 09 травня 2024 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 04 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом КМДА Красієм В. Я., зареєстрований в реєстрі за реєстровим номером 1415. Витребував у власність ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована на АДРЕСА_1 . Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки договір купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року вчинено без волевиявлення позивачки, вона не була його стороною, а тому він є недійсним. Суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка може бути витребувана від кінцевого набувача. 

При цьому суд не взяв до уваги висновок експерта від 25 жовтня 2023 року № 25-10/23, оскільки він складений за наслідками дослідження технічної копії, а не оригіналу оспорюваного документа і матеріалів цивільної справи, отже, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, тобто є недопустимим доказом.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 06 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Боліщуком Р. А., задовольнив частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки скасував та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що мета позивачки у цій справі спрямована на відновлення володіння спірною земельною ділянкою, а тому вимога позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 листопада 2009 року не є належним й ефективним способом захисту.

При цьому апеляційний суд вважав обґрунтованим рішення в частині витребування з чужого незаконного володіння відповідачки спірної земельної ділянки.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У березні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Боліщук Р. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом того, що позивачка належними та допустимими доказами не довела факту неукладення договору купівлі-продажу 04 листопада 2009 року. Суди не врахували той факт, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому спірна ділянка не може бути витребувана від неї. Також скарга містить доводи про те, що відповідачка подала заяву про застосування позовної давності, однак суд першої інстанції без будь-якого обґрунтування відмовив у задоволенні такої заяви та не застосував позовну давність, а апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги взагалі не звернув уваги на пропуск позивачкою позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 28 травня 2009 року № 581/1637 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1 .

На початку 2022 року позивачка під час реєстрації права на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дізналася, що зазначена земельна ділянка зареєстрована на ОСОБА_2 .

04 листопада 2009 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, яка розташована за адресою:    АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Красієм В. Я. за реєстровим номером 1415.

31 березня 2021 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1000 га кадастровий номер 8000000000:62:509:0074, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомо, що земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:62:509:0074 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 582, що виданий 31 березня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О. А.

З відповідді Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 лютого 2022 року на адвокатський запит від 31 січня 2022 року № 01/22 відомо, що рішенням Київської міської ради від 28 травня 2009 року № 581/1637 громадянці ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Станом на 31 грудня 2012 року записів щодо переходу права власності на земельну ділянку від позивачки до третіх осіб немає.

З відповіді Київського державного нотаріального архіву від 22 лютого 2022 року № 742/01-17 на адвокатський запит відомо, що у справах приватного нотаріуса КМНО Красія В. Я. є примірник договору купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року за реєстровим номером 827, проте, ОСОБА_1 не є стороною зазначеного договору.

На підтвердження позовних вимог також надано копію витягу з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік, копію витягу з декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, згідно з якими чоловік позивачки зазначив спірну земельну ділянку як власність, та копію листа Головного управління ДПС у м. Києві від 01 листопада 2023 року № 4568/П/26-15-24-01-11-18/ЗВГ, у якому зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві як платник податку на майно в частині плати за землю з фізичних осіб за земельну ділянку площею 0,099984 га, що за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені тільки в частині задоволених вимог позову, а тому переглядаються лише в цій частині. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У справі, яка переглядається, позов пред`явлений про витребування нерухомого майна у кінцевого набувача відповідно до статті 388 ЦК України з тих підстав, що спірна земельна ділянка вибули з володіння власника поза його волею, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, який позивачка не укладала.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи відомо, що договір купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року укладений без волевиявлення власника нерухомого майна на його відчуження.

Установивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивачки поза її волею та з порушенням законодавства, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, який позивачка не укладала, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про витребування цього майна з чужого незаконного володіння  ОСОБА_2 , яка є останнім набувачем спірного майна за правочинами щодо його відчуження.

Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень (стаття 400 ЦПК України).

Верховний Суд не може погодитися із доводами касаційної скарги, що добросовісний набувач не може відповідати за порушення інших осіб, допущені під час укладення договору купівлі-продажу попереднім власником при вчиненні правочину із земельною ділянкою, враховуючи обставини саме цієї справи.

Придбаваючи спірне майно менше ніж через два місяці після внесення запису (19 лютого 2021 року) про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року, відповідачка не проявила розумну обачність, хоча, ознайомившись зі змістом документів, що підтверджують право власності на це майно, підстави його набуття, і за необхідності, отримавши правову допомогу, мала б зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу, а тому не можна вважати, що витребування земельної ділянки може кваліфікуватися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Слід ураховувати, що цивільне законодавство як передбачає право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України), так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), чим може скористатись і відповідач, пред`явивши відповідний позов.

Доводи про пропуск позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначено вище, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомо, що запис про право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2009 року за ОСОБА_3 внесено лише 19 лютого 2021 року, а вже 31 березня 2021 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_2 .

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують, що позивачка вважала себе власником спірної ділянки, сплачувала за неї податки, інформацію про це майно неодноразово було відображено як власність у деклараціях чоловіка позивачки.

Доказів того, що позивачка знала про вибуття з її власності спірного майна до початку 2021 року, сторона відповідача не надала.

Позивачка звернулася до суду у листопаді 2022 року, тобто в межах позовної давності, про що обґрунтовано заначив суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився й апеляційний суд. 

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до неправильного тлумачення заявником наведених вище правових норм і необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з нормами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це входить до його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення по суті вирішеного спору не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судові рішення по суті вирішеного спору в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Боліщука Руслана Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко   В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов