КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 753/12145/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/10359/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кухаревської Надії Осипівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року (суддя Цимбал І.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним, 

встановив:

у жовтні 2022 року позивачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 28 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною за № 4253.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що 31 травня 2012 року ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 280 000грн, що було еквівалентно 35 000 доларів США, з умовою їх повернення до 31 травня 2016 року, що підтверджується розпискою, однак відповідач у визначений договором строк грошові кошти не повернув. У 2017 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором позики. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 7 вересня 2021 року у справі № 753/17440/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 було стягнуто борг за договором позики від 31 травня 2012 року у розмірі 910 000грн.
Також, позивачі посилались на те, що 31 травня 2012 року ОСОБА_6 позичив відповідачу 30 000 доларів США, з умовою їх повернення до 31 травня 2015 року, однак у визначений строк відповідач борг не повернув. Після смерті ОСОБА_6 право вимоги у цьому зобов`язанні перейшло до ОСОБА_2 , яка в 2017 році звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним договором позики. Рішенням 

Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у справі № 753/17439/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 31 травня 2012 року у розмірі 780 000грн.
Позивачі стверджували, що відповідач, маючи борг за договорами позики, 28 липня 2014 року уклав зі своїм сином ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який за своєю природою є фіктивним фраудаторним правочином, що був укладений без наміру настання реальних наслідків, а виключно з метою уникнення повернення боргу кредиторам.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 особі законного представника ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000грн.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кухаревська Н.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи, надання їм невірної оцінки та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про те, що хоч внаслідок укладення оспорюваного правочину платоспроможність боржника і зменшилась, однак це не свідчить про те, що відповідач не мав наміру повертати борг за рахунок іншого свого майна, проте, такий висновок суду ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки ОСОБА_3 борг так і не повернув.
Представник позивача вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що такий правочин не є фіктивним, оскільки ОСОБА_3 не мав права розпоряджатись квартирою, у якій був прописаний малолітній син ОСОБА_4 , без згоди органу опіки та піклування, втім оскільки він є законним представником свого сина разом із матір`ю, то фактично мав право розпоряджатись квартирою, а тому даний правочин вочевидь був спрямований на зменшення його платоспроможності. При цьому, посилання суду на необізнаність ОСОБА_5 про наявність боргу у ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного правочину, не має будь-якого правового значення для вирішення цього спору, оскільки для визнання даного правочину недійсним достатньо умислу і наміру боржника ОСОБА_3 розпорядись майном з метою зменшення своєї платоспрожності.
Також, представник позивача вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_3 можливості розпоряджатись своїм майном, в тому числі і шляхом відчуження шляхом укладення спірного правочину, так як подарована квартира не була передана в іпотеку та не мала обтяжень, оскільки такий висновок зроблений судом внаслідок невірного тлумачення статті 234 ЦК України та розуміння фіктивності правочину.
У апеляційній скарзі на додаткове рішення суду представник ОСОБА_1 - адвокат Кухаревська Н.О. просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити, посилаючись на неспівмірність заявленого розміру судових витрат із складністю цієї справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, затраченим часом на надання правової допомоги, не відповідність критерію розумності таких витрат та безпідставність неврахування судом клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, при цьому саме додаткове рішення належним чином не мотивоване, суд обмежився лише загальними фразами, обґрунтовуючи свої висновки, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_5 - адвокат Дяченко І.В. просить залишити апеляційні скарги без задоволення, рішення суду та додаткове рішення суду без змін, посилаючись на порушення норм процесуального права при поданні апеляційних скарг, зокрема вважає, що подані апеляційні скарги не відповідають положенням статті 356 ЦПК України, оскільки не містять відомостей про наявність або відсутність у ОСОБА_1 електронного кабінету.
Представник відповідача зазначає, що на момент укладення оспорюваного правочину, встановлені договорами позики строки повернення боргу ще не настали, а посилання позивачів на те, що відповідач обіцяв у разі неможливості повернення боргу передати їм у власність квартиру, яку він в подальшому подарував сину, не підтверджується жодними наявними у матеріалах справи доказами.
Також, представник відповідача посилається на те, що для визнання правочину фіктивним, необхідно довести, що всі його учасники не мали права створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто необхідний умисел усіх його сторін, разом з цим позивач не надав жодних доказів наявності як у дарувальника, так і в обдаровуваного та його законного представника такого умислу. Отже, доводи позивача про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 234 ЦК України є безпідставними, оскільки обдаровувана особа прийняла оригінали правовстановлюючих документів та квартиру, виконала договір, шляхом прийняття майна у власність дитини, яка була зареєстрована та постійно проживала у цій квартирі.
Крім цього, представник відповідача вважає, що стягнута з позивачів сума витрат на правничу допомогу відповідає критеріям розумності та необхідності, оскільки правова допомога не обмежується лише складанням процесуальних документів та представництва інтересів сторони у суді, а становить собою вчинення комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав та обов`язків клієнта. При цьому, відсутність посилання на конкретну кількість витраченого адвокатом часу не має жодного значення, оскільки адвокат має право визначити розмір гонорару у розумних межах, виходячи з власних міркувань. Також, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 при визначенні фіксованого розміру для виплат адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, а лише конкретний склад дій адвоката.
Також, представник відповідача посилається на особливу важливість даної справи для відповідачів, оскільки у разі задоволення цієї позовної заяви в повному обсязі, малолітній ОСОБА_4 втратив би право на належну йому квартиру, а його законний представник був би зобов`язаний компенсувати позивача сплачений ними судовий збір за подання цього позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року апеляційну скаргу задоволено. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,50 кв.м, житловою площею 17,90 кв.м, від 28 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені якого та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною за № 4253. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 240,50грн. Стягнуто з ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті 

судового збору у розмірі 1 240,50грн.
Постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Позивачка ОСОБА_2 , будучи повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційних скарг шляхом направлення судової повістки-повідомлення на її поштову адресу (с.с.208-209 т.3, 5-7 т.4), у судове засідання двічі не з`явилася, повістка у судове засідання, призначене на 24 вересня 2025 року, повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші, що адресат відсутній за вказаною адресою, що свідчить про належне повідомлення сторони про судове засідання відповідно до положень статті 128 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Кухаревська Н.О. про судове засідання, призначене на 24 вересня 2025 року, повідомлялася у судовому засіданні 25 червня 2025 року та шляхом направлення судової повістки-повідомлення до її електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд» (с.с.8 т.4), однак у судове засідання не з`явилася, на відеоконференц зв`язок не вийшла, причини неявки суду не повідомила.
Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н.М., орган опіки та піклування Дарницької районної державної адміністрації в місті Києві, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг (с.с.213, 214 т.3, 9, 10 т.4), двічі у судове засідання не з`явились.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів завершила розгляд справи у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кухаревської Н.О., яка у судовому засіданні 25 червня 2025 року апеляційні скарги підтримала, представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Яворської Н.М., представника відповідача ОСОБА_7 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , - адвоката Дяченка І.В., які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 31 травня 2012 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 280 000грн строком до 31 травня 2016 року, що підтверджується розпискою. Оскільки ОСОБА_3 в передбачені строки борг не повернув, ОСОБА_1 у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 7 вересня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2022 року у справі № 753/17440/17, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 31 травня 2012 року у розмірі 910 000грн. У задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики відмовлено (с.с.144-150 т.1).
31 травня 2012 року ОСОБА_6 , правонаступницею якого є ОСОБА_2 , надав у борг ОСОБА_3 30 000 доларів США строком до 31 травня 2015 року, що підтверджується розпискою. Оскільки ОСОБА_3 у передбачені строки борг не повернув, у вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у справі № 753/17439/17, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 31 травня 2012 року у розмірі 780 000грн. Зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення (с.с.151-157 т.1).
28 липня 2014 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровуваний), від імені та інтересах якого діяла ОСОБА_5 , був укладений договір 

дарування квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за номером 4253 (далі - Договір) (с.с.140-141 т.1).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2023/002589562 від 29 березня 2023 року, ОСОБА_4 з 22 листопада 2012 року зареєстрований у подарованій йому квартирі (с.с.158 т.1).
15 серпня 2022 року постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києві Турчиним А.А. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 753/17440/17, виданого 11 серпня 2022 року Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 31 травня 2012 року в розмірі 910 000грн (с.с.5 т.1) та виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 753/17439/17, виданого 11 серпня 2022 року Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 31 травня 2012 року у розмірі 780 000грн (с.с.6 т.1).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києві Турчиним А.А. від 15 серпня 2022 року виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 об`єднані в зведене виконавче провадження № НОМЕР_3 (с.с.7 т.1).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано доказів того, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного правочину вже мав умисел не повертати борг, строк повернення якого повинен був настати через два роки, а також, що ОСОБА_3 не мав можливості на час укладення оспорюваного правочину, і в подальшому, повернути борг, через скрутне матеріальне становище, або за рахунок іншого майна, зокрема заощаджень, тощо.
Також, суд першої інстанції вважав недоведеним те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існувала домовленість про забезпечення боргу спірною квартирою, а також те, що законний представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 була обізнана про боргові зобов`язання ОСОБА_3 та виступила стороною правочину саме з метою уникнення ОСОБА_3 обов`язку повернення грошових коштів за рахунок майна.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Верховний Суд у постанові від 5 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 зазначив, що «договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису».
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає того, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вказала, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (постанова 

Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 756/10461/21).
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).
У постановах Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 3 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
За обставинами даної справи встановлено, що 31 травня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , кошти у борг за договорами позики, що підтверджується його розписками. У зв`язку з неповерненням ОСОБА_3 коштів, позивачі зверталися до суду з позовами про стягнення заборгованості, в результаті чого позови задоволено, на виконання яких 15 серпня 2022 року відкрито виконавчі провадження.
Водночас, 28 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , укладено договір дарування спірної квартири.
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 8 березня 2023 року у справі № 127/13995/21.
ОСОБА_3 , отримуючи в позику грошові кошти, усвідомлював свій обов`язок з їх повернення на умовах, визначених договорами позики, отже укладаючи 28 липня 2014 року оспорюваний договір дарування (менше ніж за рік до закінчення строку на повернення боргу за одним із договорів позики та два роки - за іншим), він передбачав можливе стягнення з нього на користь позивачів боргу з огляду на наявність невиконаних зобов`язань за договорами позики.
Як вже зазначалося вище, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Під час судового розгляду не було надано доказів, що ОСОБА_3 виконав рішення суду та сплатив борг позивачам.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що на час укладення спірного договору ОСОБА_3 був обізнаний про свій обов`язок повернути борг за двома договорами позики, а відтак укладення ним договору про відчуження майна, свідчить про намагання уникнути звернення стягнення на його майно у рахунок погашення заборгованості.
При цьому, колегія суддів враховує, що на момент вчинення договору (28 липня 2014 року, тобто менше ніж за рік до закінчення строку на повернення боргу за одним із договорів позики та два роки - за іншим), сторони договору ( ОСОБА_3 подарував квартиру своєму синові - ОСОБА_4 ), безоплатність договору, а також те, що внаслідок вчинення договору відбувається, зокрема унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, що порушує майнові інтереси кредиторів. 
Отже, встановлені під час судового розгляду обставини свідчать, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредиторам, а відтак наявні правові підстави для визнання його недійсним.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник ОСОБА_4 - адвокат Дяченко І.В. 4 квітня 2023 року подав заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що з даним позовом позивачі звернулися до суду 11 жовтня 2022 року, хоча спірний правочин був укладений 28 липня 2014 року.
Аналогічну заяву 15 травня 2023 року подала представник ОСОБА_3 - адвокат Яворська Н.М., посилаючись на те, що позивачі на момент оформлення розписок володіли інформацією про право власності на конкретну квартиру, а відтак могли відслідковувати відомості по квартирі та своєчасно вжити заходи, якщо вважають, що відчуження квартири порушує їх права.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 зазначено, «що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.»
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що 

позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, «що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.»
Отже, для застосування позовної давності необхідно встановити, коли позивачі дізналися або могли дізнатися про укладення спірного договору.
Представник позивача - адвокат Кухаревська Н.О. під час розгляду справи судом першої інстанції зазначала, що про укладення договору дарування позивачі не могли знати у день його укладення, так як не є стороною даного правочину, а про порушення свого права дізналися після відкриття виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_3 боргу, коли приватний виконавець отримав витяг з реєстру речових прав, згідно якого було встановлено про відчуження боржником свого майна на користь свого сина.
Представник позивача посилалася на те, що датою, коли позивачі дізналися про укладення спірного договору є дата формування витягу приватним виконавцем - 7 жовтня 2022 року.
Аналогічні пояснення під час розгляду справи судом першої інстанції надав позивач ОСОБА_1 .
Відповідачами під час розгляду справи судом не було надано доказів, що позивачі були обізнані про укладення спірного договору у день його укладення, а відтак підстав для обчислення позовної давності з дати укладення спірного договору, колегія суддів не вбачає.
Посилання представників відповідачів на те, що позивачі були обізнані про наявність у ОСОБА_3 квартири, а відтак повинні були відслідковувати відомості по квартирі та своєчасно вживати заходи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачі, правомірно розраховуючи на добросовісність відповідача, не мали обов`язку самостійно з`ясовувати правовий статус спірної квартири.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для висновку про пропуск позивачами позовної давності, під час судового розгляду не встановлено.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив наданих доказів, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 липня 2023 року у справі № 

904/8884/21 зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу».
Враховуючи, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року підлягає скасуванню, скасуванню підлягає і додаткове рішення суду. При цьому колегія суддів не вбачає підстав для оцінки доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, так як вони у даному випадку правового значення не мають.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга та позовна заява підлягають задоволенню, з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1 240,50грн з кожного.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кухаревської Надії Осипівни задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 жовтня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 липня 2014 року між  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1240грн 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1240грн 50 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук