ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року	Львів	Справа № 466/9363/25 пров. № А/857/4971/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Мандзія О.П.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 
за участю секретаря судового засідання Гепфель А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2025 року у справі №466/9363/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, -

суддя в 1-й інстанції Глинська Д.Б.,
дата ухвалення рішення 30.12.2025,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складання повного тексту судового рішення 30.12.2025,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції (далі – відповідач, Департамент, ДПП), в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5853585 від 03.10.2025 по справі про притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП).
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в оскаржуваній постанові стверджено про порушення ним п. 2.4."а" Правил дорожнього руху, чим вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме: керування транспортним засобом особою, яка не пред`явила посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса обов`язкового страхування цивільно – правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Проте, зупинення транспортного засобу представниками патрульної поліції було здійснено безпідставно з порушенням встановленого законом порядку, що має наслідком протиправність оскаржуваної постанови.
Однак, вважає, що підстава для зупинення транспортного засобу як фіксація ймовірного перевищення швидкості, не передбачена в ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Ймовірною підставою зупинення було порушення водієм Правил дорожнього руху, про що працівники патрульної поліції прямо не вказали. Та і порушення ПДР ним вчинено не було, а тому зупинення транспортного засобу відбулось безпідставно.
Крім того, зазначено, що фіксація ймовірного перевищення швидкості з використанням приладу TruCAM №ТС008455 здійснена з порушенням правил його використання, зокрема, щодо його використання з рук працівника патрульної поліції, без його закріплення в належних місцях, як цього вимагає Закон України «Про Національну поліцію». Факт здійснення фіксації ймовірного перевищення швидкості «з рук» підтверджується самими працівниками поліції в розмові із ним, що зафіксовано на відеозаписі боді-камери №БК476238.
Вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, а оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою, не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних, достовірних та достатніх доказів, та такою, що порушує його права та інтереси.
Зважаючи на вищевикладене, просив позов задовольнити. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30.12.2025 у справі №466/9363/25 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення – відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм як процесуального, так і матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що у межах спірних правовідносин прилад TruCAM №ТС008455 на момент здійснення фіксації ймовірного перевиищення швидкості автомобілем позивача перебував в руках працівника патрульної поліції, а не був закріплений чи монтований/розміщений, як цього вимагає Закон України «Про Національну поліцію». Факт здійснення фіксації ймовірного перевищення «з рук» підтверджується самими працівниками поліції в розмові з позивачем, що зафіксовано на відеозаписі боді-камери №БК476238. З позиції апелянта, неправомірно притягувати водія авто до адміністративної відповідальності на підставі показів приладу TruCAM «в ручному режимі», а відповідні покази приладу у такому режимі не можуть бути підставою для зупинки авто.
Апелянт зауважив, що він не відмовився надати документи інспектору, а аргументовано пояснив, що зупинка його авто здійснена безпідставно та незаконно, а тому і вимога надати документи – безпідставна.
Крім того, вказано, що при винесенні спірної постанови мали місце і процедурні порушення, оскільки частину обставин встановлював інший інспектор, ніж той, що виніс постанову.
Апелянт просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 3012.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5853585 від 03.10.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Вважає, що пояснення апелянта щодо безпідставності зупинки його транспортного засобу та процедурні порушення з боку працівників поліції не відповідають дійсним обставинам вчиненого позивачем правопорушення правил дорожнього руху та таке не спростовують. Рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова у цій справі без змін.
Крім того, відповідач просив розгляд справи здійснювати за відсутності уповноваженого представника відповідача.
За статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Сторони про дату час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, явки уповноважених представників не забезпечили, клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавали, а тому за правилами ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозапису не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи, що 03.10.2025 о 08:59 год. на автомобільній дорозі Н-31 (Дніпро – Решетилівка 121 км) позивач ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки Mazda СХ-9, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою, перевищив встановлені обмеження швидкості руху більше ніж на 20 км/год., а саме рухався зі швидкістю 145 км/год., та не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.4 "а" ПДР України. 
У зв`язку з викладеним, 03.10.2025 інспектором патрульної поліції Кулик Я.А. було винесено оскаржувану постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5853585, згідно з якою позивач ОСОБА_1 був визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, та притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 425,00 грн.
Не погоджуючись із спірною постановою, позивач звернувся до суду із позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем доведено правомірність свого рішення, натомість позивач не довів тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги та не надав суду належних і допустимих доказів. За таких обставин, відповідачем правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, через що суд першої інстанції встановив відсутність правових підстав для скасування спірної постанови в справі про адміністративне правопорушення та відмовив у задоволенні позову.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (ч. 1 ст. 5 КАС України,).
Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Своєю чергою, ст. 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Так, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).
Абзацом 1 ст. 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.
За приписами п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 222 КУпАП, поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі та розглядає справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
З метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі наказом №1395 від 07.11.2015 року МВС України затверджено відповідну Інструкцію (далі - Інструкція).
Відповідно до п. 4 Розділу І, п. 2 Розділу III Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу; постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, приписами ч. 1 ст. 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Статтею 252 КУпАП установлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до приписів ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.
В пункті 1.3. Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п.1.9. ПДР).
Частина 1 ст. 126 КУпАП, за якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, встановлює відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
Відповідно до п. 2.4 "а" ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Згідно з п. 2.1 (а, б) ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної Гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, Національної поліції, Служби безпеки, Управління державної охорони — технічний талон).
Як вірно вказав суд першої інстанції, фактично аналогічне за змістом зі вказаними нормами є положення ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» яким визначено, що водій зобов`язаний мати при собі мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб (у разі найму (оренди)/лізингу транспортного засобу замість реєстраційного документа на транспортний засіб водій може мати при собі та пред`являти його копію, вірність якої засвідчено нотаріально, разом з оригіналом або копією договору про найм (оренду)/лізинг транспортного засобу, вірність якої засвідчено нотаріально), а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка"), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.
В межах цієї справи апелянт не заперечує перевищення швидкості чи ненадання документів на вимогу поліцейського, однак не погоджується з зупинкою його транспортного засобу через фіксацію ймовірного перевищення швидкості пристроєм TruCAM, який використовувався з рук. Вважає, що зупинка його транспортного засобу є незаконною, відповідно, він не мав обов`язку надавати документи на вимогу поліцейського.
У контексті викладених доводів, колегія суддів зазначає, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому, враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.
Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації. Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії. Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення Правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.
Згідно технічних характеристик, прилад, за допомогою якого проводився замір швидкості «TruCam LTI» 20/20, спроможний робити фото- та відеозйомку в автоматичному режимі, тому його покази можливо розцінювати, як достатній і допустимий доказ по справі.
Колегія суддів зазначає, що прилад TruCam LT1 20/20 №TC008455 не є автоматичним засобом вимірювальної техніки.
Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08.02.2026 №193.
Вказаний тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam» отримав сертифікат відповідності.
Згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/34536, що прилад TruCam LTI 20/20 серійний №TC008455 є придатним до застосування і відповідає необхідним вимогам. Дане свідоцтво чинне до 02.09.2026.
Можливість використання приладу TruCam LTI 20/20 у ручному режимі прямо передбачена свідоцтвом про повірку приладу, сертифікатом, інструкцією з експлуатації, а також самою конструкцією приладу (наявність ручки для тримання) та не суперечить вимогам законодавства.
Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до п. 12.6. ПДР поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.
За таких обставин, зафіксувавши порушення режиму швидкості руху автомобіля позивача (145 км/год), здійснено зупинку транспортного засобу позивача, який, у наслідку, відмовився пред`явити патрульному документи, визначені в п. 2.1 ПДР. 
Таким чином, фактів того, що інспектором під час фіксації порушення, зафіксовано автомобіль, який рухався на автомобільній дорозі Н-31 (Дніпро – Решетилівка 121 км) з перевищенням швидкості, зафіксовано місце вчинення порушення та швидкість з якою рухався транспортний засіб, а також те, що позивач відмовився на вимогу пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, не спростовано в ході судового розгляду, а також письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем доведено правомірність свого рішення, натомість позивач не довів тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги та не надав суду належних і допустимих доказів на їх спростування. Відповідача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, підстав для скасування спірної постанови від 03.10.2025 не встановлено.
Також апеляційний суд зауважує, що в контексті доводів про те, що інспектор поліції, яка винесла постанову, не була присутня при встановленні обставин зупинення транспортного засобу за ймовірного порушення, як підстава для скасування спірної постанови, то такі є безпідставними, оскільки факт наявності правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності здійснюється на підставі оцінки доказів внаслідок дослідження обставин справи в сукупності. 
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. 
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями ст. 90 КАС України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За правилами ст. 139 КАС України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 2, 268, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2025 року у справі №466/9363/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 05.03.26