ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2026 р. 	Справа № 520/24795/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2025, (головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д.) по справі № 520/24795/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області 
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати такою, що не відповідає вимогам законодавства відмову ГУ ДПС у Харківській області від 08.08.2025 у визнанні ОСОБА_1 громадянином України - податковим нерезидентом;
- визнати ОСОБА_1 , таким, що втратив статус податкового резидента України з 31.10.2022 та набув статус громадянина України - податкового нерезидента.
В обґрунтування позову зазначив, що з лютого 2022 р. по теперішній час проживає на території Великої Британії в правовому режимі тимчасового притулку разом зі своєю дружиною в орендованій квартирі, здійснює трудову діяльність та сплачує податки від отриманої заробітної плати, з 31.10.2022 отримав статус податкового резидента, з січня 2024 р. зареєстрований у країні проживання як фізична особа-підприємець.
Зазначає, що не має центру постійних життєвих інтересів та постійно не проживає на території України, у зв`язку з чим звернувся до ГУ ДПС у Харківській області із заявою про визнання його громадянином України - податковим нерезидентом.
Водночас, податковий орган безпідставно відмовив йому у набутті такого статусу, що порушує права ОСОБА_1 та фактично призводить до подвійного оподаткування.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 позов залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність у матеріалах справи доказів наявності у позивача стійких та постійних життєвих та економічних зв`язків на території України, не взято до уваги обставини постійного проживання, набуття статусу податкового резидента та провадження господарської діяльності на території Великої Британії.
Зауважує, що статус податкового резидента іншої Договірної країни не передбачає втрату громадянства України.
Звертає увагу, що в 2023 р. не здійснював господарську діяльність на території України, зо вбачається з його податкової декларації, тоді як висновки суду першої інстанції про наявність стійких економічних зав`язків на території України на підставі вказаного доказу є хибними.
Враховуючи наведене, вважає, що має право на отримання статусу громадянина України - податкового нерезидента.
ГУ ДПС у Харківській області (далі - відповідач) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 є громадянином України, зареєстрований в якості фізичної особи підприємця та включений до реєстру платників Єдиного податку з 01.01.2012 по цей час, подає декларації та звітує про отримані доходи.
Також, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в Україні за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з паспорту.
За твердженнями позивача, з 24.02.2022 він покинув територію України та не повертався, з 18.05.2022 має робочу візу на території Великої Британії, а з січня 2024 р. зареєстрований як фізична особа - підприємець у країні проживання, що підтверджується дозволом на проживання та листом HM Revenue and Customs.
05.08.2025 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДПС у Харківській області із заявою про визначення податкового резиденства .
08.08.2025 ГУ ДПС в Харківській області листом повідомило позивача, що фізична особа ОСОБА_1 є громадянином України, згідно з інформацією з Реєстру територіальної громади міста Харкова місце проживання платника зареєстровано в Україні, а саме: АДРЕСА_1 , зареєстрований фізичною – особою підприємцем, має у власності об`єкт нерухомого майна зареєстрованого в Україні, надав податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2023 р. із показниками (як резидент), є засновником та керівником ТОВ «Сто Плюс Медікал» – резидента України, при цьому ТОВ має найманих працівників і отримує прибуток, тому у розумінні положень підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 ПК України вважається резидентом України. Документи, надані до звернення, не впливають на визначення статусу податкового резидента України. 
Не погодившись із відмовою податкового органу у визнанні позивача податковим нерезидентом, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв правомірно , в межах повноважень та у спосіб встановлений законодавством. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 ПК України резидент - це, зокрема, фізична особа, яка має місце проживання в Україні.
У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.
Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.
Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.
Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.
Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.
Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.
Колегія суддів зазначає, що пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачає різні критерії для визнання фізичної особи резидентом, зокрема, місце проживання чи постійного проживання особи, місцезнаходження центру життєвих інтересів, час перебування на території країни протягом року.
Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 ПКУ, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.
Одночасно відповідно до пп. «в» 14.1.122 п. 14.1 ст. 14 ПК України фізичні особи, які не є резидентами України, вважаються нерезидентами.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , з квітня 2010 р. зареєстрований в якості фізичної особи підприємця, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, включений до реєстру платників Єдиного податку, подає декларації та звітує про отримані доходи, що не заперечується самим позивачем.
Доказів припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 матеріали справи не містять. 
Крім того, як вказує податковий орган у відповіді від 08.08.2025 позивач надав податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2023 рік із показниками, (у якій зазначено статус «резидент»); є засновником та керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Сто Плюс Медікал» - резидента України, яке має найманих працівників і отримує прибуток.
Доказів відсутності доходу ТОВ «Сто Плюс Медікал» у період з лютого 2022 р. по теперішній час матеріали справи не містять.
Тобто, позивач є громадянином України, фактично має постійне місце проживання на території України та економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні та як наслідок, ОСОБА_1 в розумінні пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 ПК України вважається резидентом України.
Доводи апеляційної скарги щодо не здійснення ним господарської діяльності на території України не спростовують обставин його реєстрації як фізичної особи підприємця, статус якої не припинено та функціонування Товариства з обмеженою відповідальністю «Сто Плюс Медікал», засновником та керівником якого він є. 
Доводи скаржника, що з 24.02.2022 він покинув територію України та по сьогоднішній день проживає на території Великої Британії в правовому режимі тимчасового притулку разом зі своєю дружиною в орендованій квартирі, з 31.10.2022 має статус податкового резидента, з січня 2024 р. зареєстрований у країні проживання як фізична особа-підприємець колегія суддів вважає такими, що не є достатніми підставами для визнання його таким, що втратив статус податкового резидента з огляду на вищенаведені обставини.
Посилання апелянта на Положення Конвенції між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і на приріст вартості майна, вчиненої у Лондоні 10 лютого 1993 року колегія суддів відхиляє, оскільки остання регулює питання саме оподаткування, а не умови, за яких особа набуває статус резидента чи нерезидента Договірної країни з одночасною втратою зворотнього статусу.
Доводи апеляційної скарги щодо можливого подвійного оподаткування через його статус податкового резидента фактично є його припущеннями, не підтвердженими жодними доказами.
Наявність у позивача статусу податкового резидента іншої країни також не є достатніми підставами для втрати статусу податкового резидента України. 
В силу ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем доведено правомірність дій щодо відмови позивачу у наданні йому статусу податкового нерезидента.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 по справі № 520/24795/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц