Унікальний номер справи 757/55878/25-ц
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4856/2026
Головуючий у суді першої інстанції І. В. Григоренко 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

17 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

сторони

позивач ОСОБА_1 

відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року, 

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В., Печерського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання шлюбу недійсним. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.
Позивач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року та направити справу для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що звернувшись до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 просить визнати недійсним шлюб, який зареєстровано 27.02.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 146 та визнати ОСОБА_2 таким, що не має права спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на підставі ч. 4 ст. 1224 ЦК України.
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що фактично просить усунути ОСОБА_2 від спадкування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 тобто в Печерському районі, отже і розгляд справи слід проводити у Печерському районному суді м. Києва.
Відповідач ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пахниць Н.В., Печерський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив із того, що, зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача є АДРЕСА_2 , а відтак позов має пред`являтися за правилами частини першої ст. 27 ЦПК України за місцем його проживання або перебування.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з такого.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.
Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.
Відповідно до ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Частиною першою ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або основної її частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. 
Постановою від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо так і опосередковано, а спір може стосуватись як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. 
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, розширеному тлумаченню не підлягає. Правила виключної підсудності діють також у випадку пред`явлення кількох позовних вимог, пов`язаних між собою, якщо на одну з них поширюється виключна підсудність. 
У справі, що переглядається, позивачем заявлено дві вимоги: визначення недійсним шлюбу, який зареєстрований 27 лютого 2025 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнати ОСОБА_2 таким, що не має права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на підставі ч. 4 ст. 1224 ЦК України. 
Отже, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 через недійсність шлюбу укладеного з ОСОБА_4 , не має права на спадкування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка (зі слів позивача) належала спадкодавцю ОСОБА_4 на праві спальної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.03.1993 року, видане відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району (а.с 15).
ОСОБА_1 , звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про визнання шлюбу недійсним та про визнання ОСОБА_2 таким, що не має прав на спадкове майно померлої ОСОБА_4 , пред'явив позов за правилом виключної підсудності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, за місцем знаходження спадкового майна, оскільки його вимоги заявлені з приводу нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться в Печерському районі м. Києва.
Передаючи справу за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним шлюбу, фактично намагається усунути відповідача від спадкування майна померлої ОСОБА_4 , а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , отже позов має розглядатися за місцем знаходження нерухомого майна, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для передачи справи за підсудністю до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст.6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції про передачу справи за підсудністю постановлена з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року скасувати справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді
Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна