Справа № 420/15657/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державної міграційної служби України, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.10.2024 року;
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державну міграційну службу України прийняти рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є громадянином російської федерації. 28.10.2024 року позивач особисто повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій навів нові обставини, які, на його думку, є підставою для прийняття позитивного рішення. 
Позивач вказує, що у разі повернення до рф, спецслужбами рф буде проведена ретельна перевірка його життя та діяльності за час його перебування поза межами рф. Оскільки позивач відкрито заявляє свою позицію засудження дій рф в Україні, також він заявляє про допомогу ЗСУ, що є вагомим аспектом, оскільки для рф це матиме доказ його допомоги ворогу, а тому він вочевидь зазнає переслідування
Позивач вважає, що відповідачі порушили його права, передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме право особи звертатися за захистом та бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, у відповідності з положеннями чинного законодавства України.
Представником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (відповідач 1) надано до суду відзив на адміністративний позов, в якому представник зазначила, що вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
ГУ ДМС в Одеській області вказує, що 30.10.2024 ГУ ДМС в Одеській області матеріали звернення ОСОБА_1 від 28.10.2024 надіслано до ДСІЮБГ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення та проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства (супровідний лист № 5100.5.1-12028/51.3-24), про що було повідомлено позивача. Проаналізувавши заяву позивача від 28.10.2024 ДМС встановлено, що зазначені обставини, такі як: волонтерська діяльність, здача крові як донора, надання гуманітарної допомоги у вигляді продуктів харчування, ліків, засобів гігієни тощо вже були предметом опрацювання під час розгляду ДМС та судовими інстанціями заяви від 27.02.2023 під час оскарження рішення, прийнятого за результатами її розгляду. 
Представник відповідача зазначає, що вбачається зловживання позивачем процедурою звернення за міжнародним захистом, що, в свою чергу, враховуючи перебування України в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, зумовило застосування до неї положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України “Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців” від 10.01.2002 № 2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.
Представником Державної міграційної служби України (відповідач 2) надано до суду відзив на адміністративний позов, в якому представник зазначила, що вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Представник ДМС України вказує, що проаналізувавши заяву позивача від 28.10.2024 ДМС встановлено, що зазначені обставини, такі як: волонтерська діяльність, здача крові як донора, надання гуманітарної допомоги у вигляді продуктів харчування, ліків, засобів гігієни тощо вже були предметом опрацювання під час розгляду ДМС та судовими інстанціями заяви від 27.02.2023 під час оскарження рішення, прийнятого за результатами її розгляду. 
Представник відповідача зазначає, що вбачається зловживання позивачем процедурою звернення за міжнародним захистом, що, в свою чергу, враховуючи перебування України в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, зумовило застосування до неї положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України “Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців” від 10.01.2002 № 2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.
Ухвалою суду від 26.05.2025 року адміністративний позов залишено без руху та позивачу надано час для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, вказавши підстави для поновлення строку.
Ухвалою суду від 13.06.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. У задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження – відмовлено.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є уродженцем м. Рнбінськ, Ярославської області (рф), де проживав до виїзду в Україну. За національністю (етнічною належністю) росіянин, за віросповіданням християнин-євангеліст-п`ятидесятник, належить до Церкви християн Віри Євангельської “Дім Горшечника”.
ОСОБА_1 прибув до України у 2018 році з метою місіонерської діяльності від релігійної організації Церкви християн віри євангельської “Дім Горшечника”, у зв`язку з призначенням його асистентом пастора на служіння до філіалу церкви у м. Одеса. Посвідку на тимчасове проживання було оформлено за клопотанням “Релігійної громади Церкви християн Віри Євангельської “Дім Горшечника” у м. Одеса.
Відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС позивач протягом 2018-10.02.2023 проживав на території України легально на підставі посвідок на тимчасове проживання.
11.11.2022 “Релігійна громада Церкви християн Віри Євангельської “Дім Горшечника” у м. Одеса звернулася до Одеської обласної військової адміністрації з клопотанням про надання сприяння в обміні посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 . Листом Одеської ОВА від 06.12.2022 №11530/8/01-38/10439/2-22 було проінформовано про неможливість погодження обміну посвідки на римчарове проживання з посиланням на пункт 1 постанови КМУ від 01.11.2022 №1232 “Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану”.
27.02.2023 позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15.03.2023 року у рамках процедур розгляду заяви із заявником відповідач провів анкетування, а також були проведені співбесіди, про що складені протоколи від 16.03.2023, 06.06.2023, 20.06.2023 року.
У анкеті та при проведенні співбесід ОСОБА_1 як підстави для отримання додаткового захисту зазначив про таке:
- належність особи до Церкви християн Віри Євангельської “Дім Горшечника”, релігійна діяльність та побоювання щодо переслідувань з боку органів державної влади за ознакою віросповідання;
- загроза переслідувань через неприйняття державної політики рф;
- загроза мобілізації до лав зс рф;
- ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності через волонтерську діяльність в Україні.
Відповідно до висновку ГУДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.09.2023 року по справі №2023ОD0012, встановлено, що факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI, що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. Цим висновком рекомендовано відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Рішенням Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року №185-23 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 року по справі № 420/30583/23 відмовлено повністю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 16.10.2023 року №185-23. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2024 року по справі № 420/30583/23, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року – залишено без змін.
28.10.2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В якості підстав для звернення позивач зазначив нові обставини, які при поверненні до країни походження можуть розцінюватися як співпраця з ворожою державною та державна зрада, а саме: 1) надання допомоги військовій частині НОМЕР_1 , яка полягала в направленні продуктів харчування, ліків та засобів особистої гігієни, наданні бензинового генератора; 2) допомога військовослужбовцю ОСОБА_3 , що полягала в наданні йому безкоштовного житла, матеріальної та духовної допомоги на період проходження ВЛК та реабілітації; 3) здача крові як донора на постійній основі для воїнів ЗСУ.
Листом від 30.10.2024 року ГУ ДМС в Одеській області повідомлено, що оригінали матеріалів звернення ОСОБА_1 від 28.10.2024 надіслано до ДСІОБГ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення та проведення додаткових перевірочних заходів у межах міжнародного та національного законодавства
Листом Державної міграційної служби України №8.5-652/2-25 від 20.01.2025 року, повідомлено ОСОБА_1 , що зазначені обставини, такі як: волонтерська діяльність, здача крові для донора, надання гуманітарної допомоги у вигляді продуктів харчування, ліків, засобів гігієни тощо вже були предметом опрацювання під час розгляду заяви від 27.02.2023 ДМС та судовими інстанціями під час оскарження рішення, прийнятого за результатами її розгляду.
У зв`язку з цим ДМС України дійшло висновку, що вбачається зловживання позивачем процедурою звернення за міжнародним захистом, що, в свою чергу, враховуючи перебування України в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, зумовило застосування до неї положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України “Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців” від 10.01.2002 № 2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.
Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Пунктами 2.1, 2.2, 2.4, 2.5 Розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, встановлено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - журнал реєстрації осіб); інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа. 
У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.
У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням строку її дії на весь час розгляду скарги. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС. Подані документи долучаються до особової справи заявника.
Судом встановлено, що ГУ ДМС в Одеській області повідомило позивача про направлення матеріалів заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на адресу ДСІОБТ ДМС задля прийняття всебічного управлінського рішення (лист від 30.10.2024 року).
Як встановлено судом, що в листі від 30.10.2024 року, яким направлено заяву позивача від 28.10.2024 року до ДМС України зазначено, що матеріали звернень надсилаються на підставі підпунктів 14 та 25 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, задля прийняття всебічного управлінського рішення і проведення додаткових перевірочних заходів у рамках міжнародного та національного законодавства.
Відповідно до підпунктів 14 та 25 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань: приймає рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про задоволення скарги, про відхилення скарги, про залишення скарги без розгляду, про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про припинення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов`язання територіального органу ДМС повторно розглянути заяву про визнання біженцем, про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця/додаткового захисту, про позбавлення статусу біженця/додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем/особою, яка потребує додаткового захисту, про відсутність підстав для втрати/позбавлення статусу біженця/додаткового захисту, про відсутність підстав для скасування рішення про визнання біженцем/особою, яка потребує додаткового захисту, про виправлення помилок/неточностей, про позбавлення тимчасового захисту та у передбачених законодавством випадках розглядає скарги на такі рішення і скасовує їх у разі, коли вони були прийняті з порушенням законодавства; веде облік осіб, які звернулися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які втратили статус біженця/додатковий захист, яких позбавлено статусу біженця/додаткового захисту, стосовно яких рішення про визнання біженцем/особою, яка потребує додаткового захисту, скасовано, осіб, які звернулися із заявою про визнання особою без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про визнання або про відмову у визнанні особою без громадянства та про відкликання або визнання недійсним рішення про визнання особою без громадянства, осіб, стосовно яких прийнято рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, осіб, які набули, припинили громадянство України, осіб, стосовно яких здійснюються провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, а також забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл на імміграцію, відмовлено у його наданні або прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію.
Однак, вказані приписи Положення № 360, не уповноважують саме Державну міграційну службу України вирішувати питання про прийняття чи відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд зауважує, що чинним законодавством визначено певний алгоритм дій уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС під час звернення особи, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, після надходження відповідної заяви уповноважена посадова особа територіального органу ДМС зобов`язана вчинити дії, визначені Правилами № 649, а саме зареєструвати заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В подальшому, на етапі вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена особа територіального органу ДМС, зокрема, перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Однак, з матеріалів справи слідує, що уповноважені особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області після надходження до територіального органу ДМС заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не вчинено жодних дій, визначених Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649.
Суд зауважує, що заява від 28.10.202 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту подана позивачем особисто, із зазначенням підстав за яких він вважає, що потребує захисту. 
Разом з тим, ані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ані Правилами № 649 не передбачено можливості вирішення питання про визнання певної особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без проведення відповідної процедури.
Суд зауважує, що відповідач, Головне управління ДМС в Одеській області, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, після отримання заяви позивача від 28.10.2024 року, за наслідком розгляду такої заяви повинен був прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або ж прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що будь-якого рішення за результатом розгляду заяви позивача від 28.10.2024 року, Головним управлінням ДМС в Одеській області, в порядку, визначеному чинним законодавством України, не прийнято. 
В той же час, відповідач, суб`єкт владних повноважень, не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції, та, відповідно, відсутність належним чином оформленого рішення, свідчить про протиправну бездіяльність Головного управління ДМС в Одеській області, та, відповідно, наслідком цього є зобов`язання вказаного суб`єкта владних повноважень вчинити дії з розгляду заяви позивача.
Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір".
Отже, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 291, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.10.2024 року.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), який діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (код ЄДРПОУ 37811384, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045).
Відповідач: Державна міграційна служба України (код ЄДРПОУ 37508470, адреса: вул. Володимирська 9, м. Київ, 01001).

Суддя П.П.Марин