ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3765/26 Справа № 214/7373/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/7373/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, про визначення місця проживання дітей.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2011 року, який рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2024 був розірваний. 
Сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 09.04.2024 року видано виконавчий лист у справі №216/6779/23, яким стягнуто з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частки всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
19.06.2025 позивачка звернулася до відповідача щодо необхідності надання згоди на зняття з реєстрації місця проживання спільних дітей, однак, лист відповідач відмовився отримувати.
23.07.2025 позивачка звернулася до Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Виконавчого комітету Криворізької міської ради з заявами про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак, отримала відмову у зв`язку з відсутністю згоди відповідача. 
Звернувшись у службу у справах дітей виконкому Центрально-Міської ради та Департаменту адміністративних послуг Виконавчого комітету Криворізької міської ради, отримала відповідь, що з метою вирішення зазначеного питання їй необхідно звернутися до суду.
Посилаючись на викладене, просила суд: визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Р.І., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що до березня 2022 року сторони проживали разом з їх спільними дітьми, а в березні 2022 року позивачка разом з дітьми виїхала до Італії, діти залишилися на вихованні та утриманні позивачки, а стосунки між сторонами значно погіршилися та рішенням суду від 11.01.2024 року шлюб між ними було розірвано, а рішенням від 09.04.2024 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача щодо виконання батьківських обов?язків, щодо необхідності надання згоди на зняття з реєстрації місця проживання спільних дітей, щодо проведення зимових канікул, щодо придбання ліків та вітамінів для дітей, щодо надання письмової згоди і підписаних документів для прийому дитини до дитячого садка, щодо надання нотаріальної згоди на відвідування позашкільних закладів, щодо визначення місця проживання спільних дітей, щодо забезпечення дитини необхідним шкільним приладдям та підручниками, щодо надання письмової згоди та підписаних документів для відвідування дитини спортивної секції та з іншими зверненнями, частина з яких проігноровані відповідачем, а інша частина залишились без задоволення. 
Юридичне визначення місця проживання дитини має вирішальне значення для реалізації прав та інтересів дітей і батьків, у тому числі, для здійснення реєстраційних дій, пов?язаних з місцем проживання дитини, що дозволяє матері офіційно забезпечити дітям умови проживання у належному житлі, яке вона сама обирає, що в подальшому виключає ризик, що відповідач буде ставити питання про реєстрацію дітей у непридатному або випадковому житлі, та позивачка набуває права на спрощену процедуру для отримання дозволів на виїзд дітей за межі України, зокрема, для відпочинку, лікування, навчання, та інше.
Зазначає, що відповідач, прохаючи відмовити у задоволені позову, не пропонував альтернативних варіантів місця проживання дитини, зокрема, з ним, наприклад, шляхом пред`явлення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з ним тощо, внаслідок чого після винесення оскаржуваного судового рішення спір щодо місця проживання дитини залишився невирішеним.
Наполягає на тому, що висновок Органу опіки і піклування, який є формальним, однобічним і відповідно неповним та суперечить фактичним обставинам справи, оскільки, не враховано, що між сторонами існує реальний юридичний спір, підтверджений доказами, долученими до справи, зокрема, листами, та відмовою відповідача надати згоду на зняття дітей з реєстрації місця проживання, не надано аналізу документів, які підтверджують перешкоди у реалізації матір`ю батьківських прав з боку відповідача, що прямо суперечить меті органу опіки, якому законом надано обов`язок захищати права дитини, а не формально констатувати відсутність спору.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Максимова Р.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,  з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2011 року (а. с. 12 – копія свідоцтва про шлюб).
Шлюб між сторонами розірваний рішенням Центрально-Міського районого суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.01.2024 (а. с. 13-14). 
Сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15 -16– копії свідоцтва про народження).
Відповідно до виконавчого листа Центрально-Міського районого суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.02.2024 ОСОБА_2 є платником аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17).
Відповідно до довідки від 07.08.2025 року № 31727 за відомостями, що міститься у Реєстрі Криворізької міської територіальної ради місце проживання з 17.03.2021 по теперішній час зареєстровані (а. с. 43).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вказаний об`єкт нерухомого майна належить позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 11.08.2025 для дітей створені всі умови для проживання та розвитку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мають окрему кімнату, яка облаштовано всім необхідним, для навчання та відпочинку (а. с. 42).
Відповідно до Висновку Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради № 8/33-3539 від 18.08.2025 року щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , слідує, що батьки дитини проживають окремо. Подружжя має спір щодо поділу сумісного нажитого майна, який буде вирішуватись сторонами в іншому судовому процесі. 12.08.2025 року від відповідача через електронну пошту надав пояснення в яких зазначив, що діти мешкають з ОСОБА_1 , тому спір щодо місця проживання дітей відсутній.
Орган опіки та піклування при вирішенні справи вважає не доцільним визначити місце проживання дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 , через відсутність спору між батьками. (а. с. 45 - 48).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання її прав відповідачем щодо визначення місця проживання їх спільних дітей.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чиінтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 18.09.2023 у справі №582/18/21).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц указано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховним Судом при ухваленні постанови від 10.07.2024 у справі №127/16211/23 установлено, що «спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. Із урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача».
Таких висновків також дійшов суд касаційної інстанції при ухваленні постанов у справах №755/15383/23 від 15.01.2025 та №562/3371/23 від 19.02.2025 виснувавши, що, оскільки мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.
За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зі справи, яка переглядається, убачається, що позивачка, звертаючись в суд із цим позовом, пов`язувала порушене право із тим, що між сторонами не врегульовано питання щодо визначення місяця проживання неповнолітніх дітей доцільність вирішення якого зумовлена необхідністю зміни реєстрації місця їх проживання.
Проте, належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування намірів відповідача визначити місце проживання дітей разом із ним, матеріали справи не містять. Тому зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дітей у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та/або малолітньої дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, вирішення питання надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батьки має самостійний спосіб врегулювання, за умови підтверджували звернення про надання згоди - дозволу на зняття дитини з реєстрації за адресою знаходження квартири, належної матері дітей, нехтування відповідачем правил реєстрації місця проживання дітей чи відмови у добровільному порядку надати дозвіл на зняття дітей з реєстрації/декларування місця проживання, через що позивачка позбавлена можливості в позасудовому порядку зареєструвати місце проживання дітей.
Посилання позивачки на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки висновку органу опіки та піклування не заслуговують на увагу, з огляду на те, що ці докази були оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі та з урахуванням відсутності підстав для втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників.
Інші доводи апеляційної скарги позивачки зводяться до обґрунтування належності виконання нею батьківських прав та порушення її прав з боку відповідача, що не вливає на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність порушеного права, яке б підлягало судовому захисту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, тоді як оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, як постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, – залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: