Дата документу 24.02.2026 Справа № 336/5235/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/5235/24
Провадження №22-ц/807/326/26
Головуючий в 1-й інстанції – Вайнраух Л.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Онищенка Е.А., 	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Рижова Михайла Григоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького обласного державного нотаріального архіву про зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 28.05.2024 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, яка з урахуванням заміни первісного відповідача пред`явлена до Запорізького обласного державного нотаріального архіву і містить вимоги, щодо скасування арешту нерухомого майна – житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного позивачу на праві приватної власності, а саме обтяження – арешт (архівний запис), номер обтяження 2121224, зареєстровано 24.06.2005, реєстратор Запорізький обласний державний нотаріальний архів на підставі постанови №26/4-127 від 26.01.2004, ЗМУ УМВС України, відповідно до постанови про накладання арешту на майно від 23.01.2024, винесеної слідчим СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденко Р.І. у кримінальному провадженні №196303040. В позові зазначено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер довідки: 375061683, дата формування: 19.04.2024) на об`єкт – житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності (частка 1/1) ОСОБА_1 , зареєстроване обтяження – арешт (архівний запис), номер обтяження: 2121224, зареєстровано: 24.06.2005 09:45:02 за № 2121224 реєстратором: Запорізький обласний державний нотаріальний архів на підставі постанови 26/4-127, 26.01.2004, ЗМУ МВС України. ОСОБА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2005 є власником вказаного житлового будинку, 19.04.2024 з інформаційної довідки дізнався про наявність обтяження – арешту на його нерухоме майно. Відповідно до тверджень сторони позивача на момент реєстрації права власності у ОСОБА_1 та видачі йому витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2005 жодних обтяжень стосовно вказаного вище житлового будинку уповноваженим органом не встановлено. Відповідно обтяження зареєстровано 24.06.2005, чим порушено права і законні інтереси ОСОБА_1 вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нерухомим майном, що належить йому на праві власності. Так, постанову, на підставі якої стосовно вказаного житлового будинку встановлено обтяження винесено 23.01.2004 слідчим СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденком Р.І. у кримінальному провадженні №196303040 за обвинуваченням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розгляду кримінальної справи місцевим судом Шевченківського району м. Запоріжжя питання скасування арешту майна не вирішено, разом з цим, ОСОБА_1 учасником даного провадження не є, про його існування позивачу не було відомо.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізького обласного державного нотаріального архіву про зняття арешту з нерухомого майна відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Рижова Михайла Григоровича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем визначено належного відповідача у справі, оскільки саме нотаріальним архівом було зареєстровано обтяження, яке просить зняти позивач у справі, а тому доводи викладені в оскаржуваному рішенні є безпідставними. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформаційною довідкою №375061683 від 19.04.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, сформованою Департаментом реєстраційних послуг ЗМР, право власності на об`єкт нерухомості, р.№ 11033373, - жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 з 09.06.2005, номер запису 38207 в книзі 274 на підставі рішення місцевого суду Шевченківського району м.Запоріжжя від 11.04.2005 у цивільній справі №2-2934/05. Вказане рішення у засвідченій копії долучено до позовної заяви, набрало законної сили 11.05.2005 та досліджено судом.

У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження – арешт (архівний запис), номер обтяження 2121224, зареєстровано 24.06.2005, реєстратор Запорізький обласний державний нотаріальний архів на підставі постанови №26/4-127 від 26.01.2004, ЗМУ УМВС України, власник ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , додаткові дані: архівна дата 29.01.2004, що відповідає даті виникнення, № реєстру 163957-3133, коментар: П`ята контора. Також позивачем додано до справи засвідчену копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7473284 від 09.06.2005, дані якого відповідають вищенаведеному запису про реєстрацію права власності.

Відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.05.2024, яка набрала законної сили 28.05.2024, 17.05.2024 до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного постановою слідчого СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденко Р.І. від 23.01.2004 у кримінальній справі № 196303040 на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказаною ухвалою клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року постановою слідчого СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденко Р.І. від 23.01.2004 у кримінальній справі № 196303040 на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , - повернуто заявнику без розгляду, роз`яснено заявнику право на звернення до місцевого суду за місцезнаходженням майна з позовом про скасування арешту, накладеного на належне заявнику майно (або звільнення його з-під арешту), в порядку цивільного судочинства.

За даними відповіді державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори К.В. Сидорук на адвокатський запит адвоката Кравченка О.П., вих.№ від 08.07.2025, підтверджено наявність вищезазначеного обтяження на житловий будинок АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_2 , на підставі Постанови про арешт від 26.01.2004 N26/4-127 Запорізького міського Управління МВС України в Запорізькій області; дата одержання постанови: 29.01.2004, дата накладення заборони: 29.01.2004. Працівниками П`ятої запорізької державної нотаріальної контори записи до будь-яких державних електронних реєстрів про вказаний арешт не вносились.

До відповіді долучена копія постанови слідчого СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденка Р.І. від 23.01.2004, винесеної у кримінальній справі №196303040. Згідно з мотивувальною частиною постанови: згідно з листом начальника ОП ЗМБТІ за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Враховуючи, що санкція ч.2 ст.307 КК України передбачає конфіскацію майна, відповідно до ст.125, 126 КПК України, слідчим накладено арешт на вказаний об`єкт нерухомості, приналежний. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постанова засвідчена в належний спосіб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, визначений стороною позивача та залучений до суб`єктного складу у цивільній справі замість первісного, не є належним, що зумовлює відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Запорізького обласного державного нотаріального архіву з позовом про зняття арешту з нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належного позивачу на праві приватної власності, а саме обтяження – арешт (архівний запис), номер обтяження 2121224, зареєстровано 24.06.2005, реєстратор Запорізький обласний державний нотаріальний архів на підставі постанови №26/4-127 від 26.01.2004, ЗМУ УМВС України, відповідно до постанови про накладання арешту на майно від 23.01.2024, винесеної слідчим СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденко Р.І. у кримінальному провадженні №196303040.

Відповідно до п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок - «спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства».

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту порушених цивільних прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом із тим, частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2025 року, клопотання позивач про заміну первісного відповідача на належного відповідача задоволено. Замінено первісного позивача ГУНП в Запорізькій області належним відповідачем Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

В постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 61-61цс18), Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року (при постановленні вироку).

Судом встановлено, що обтяження (арешт) на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 накладено відповідно до постанови про накладання арешту на майно від 23.01.2004, винесеної слідчим СВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області Руденко Р.І. у кримінальному провадженні №196303040.

При цьому Запорізький обласний державний нотаріальний архів відповідно до п.1.5  Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року № 31/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 364/3657 виконав лише функцію реєстратора зазначеної заборони, і не може виступати відповідачем у справі.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, ГУ НП, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником УМВС.

Таким чином, правильними є висновки суд першої інстанції про те, що саме ГУНП в Запорізькій області виконує завдання і функції УМВС України в Запорізькій області і є належним відповідачем у вказаній справі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через неналежний суб`єктивний склад.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Рижова Михайла Григоровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 27 лютого 2026 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко