ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року місто Київ.
Справа № 752/8596/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5513/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних
справ: головуючого Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року (ухвалено у складі судді Слободянюк А.В., дата складення повного тексту рішення - 13 листопада 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення компенсації вартості майна,-

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Степанюк А. С. звернувся до суду із заявою, в якій просить стягнути з позиваки на користь відповідачки ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 37 500 грн.
Посилався на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року в даній справі частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення компенсації вартості майна. У зв`язку із частковою відмовою у задоволенні позову просить відшкодувати відповідачці понесені нею судові витрати по сплаті правничої допомоги.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року заяву ОСОБА_2 - адвоката Степанюка А.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 040 (тридцять п`ять тисяч сорок) гривень.
Не погоджуючись з таким додатковим рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 09 грудня 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати додаткове рішення і ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_2 залишити без розгляду.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що заява відповідачки про ухвалення додаткового рішення стосовно розподілу судових витрат на професійну правову допомогу була подана через 10 днів після ухвлення рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року, проте, суд першої інстанції попри наявність підстави для залишення заяви без розгляду та для відмови в задоволенні заяви ухвалив додаткове рішення про задоволення заяви, що є порушенням норм процесуального права.
Вказує, що судом не було враховано її заперечень щодо надмірного розміру заявлених судових витрат, а також її майновий стан, те, що джерелами доходу апелянта є одержання державної соціальної допомоги у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 2 361 гривень. Розмір відповідних джерел доходу апелянта складає 8 609 гривень на місяць, а тому для виплати компенсацій за понесені витрати відповідачки на правову допомогу позивачка вимушена сплатити суму, розмір якої перевищує більше ніж у чотири рази одержуваного нею місячного доходу, що безумовно є надмірним тягарем для апелянта з малолітньою дитиною.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 03 березня 2026 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.
У судовому засідання 03 березня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Степанюк І.С. заперечив проти доводів апеляційної скарги.
ОСОБА_1 та її представник - адвокат Охман О.В. у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, клопотань про відкладення чи розгляду без їх участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляли.
Відповідачка ОСОБА_3  у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, клопотань про відкладення чи розгляду без її участі до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомляла.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
З урахуванням наведено та з огляду на приписи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності  ОСОБА_1 та її представника - адвоката Охман О.В. та ОСОБА_3 , які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника відповідача, доповідь головуючого судді Желепи О. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам додаткове рішення суду першої інстанції частково не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1 на суму 82 250 грн, що становить 6,56 % від ціни позову, заперечень сторони позивача щодо неспівмірності судових витрат, дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 35 040 гривень. 
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи із наступних обставин.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, представник відповідачки надав суду копії: договору про надання правової допомоги б/н від 25 червня 2024 року, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги, акт виконаних робіт щодо надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатом надано наступні послуги: ознайомлення з матеріалами судової справи, з матеріалами, які надані замовником, вивчення, правовий аналіз документів, що знаходяться в справі та наданих документів, фото та відеоматеріалів, надання консультації (5 год), вартістю 7500 грн, підготовка відзиву на позовну заяву, в тому числі підготовка фото та відео матеріалів, направлення відзиву з додатками (12 год), вартістю 18 000 грн, участь в судових засіданнях (8 год), вартістю 12 000 грн.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України
Оцінюючи подані відповідачкою докази на підтвердження понесених нею витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені відповідачкою витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: виготовлення відповідної кількості додатків в копіях (документів, що додаються заперечення) направлення відзиву з додатками позивачці та до суду (9000 гривень) мають організаційний характер та не є правничою допомогою в розумінні закону. Подані заперечення на відповідьна відзив дублюють раніше поданий відзив, а тому теж заявлені з порушенням критерію реальності та необхідності таких витрат.
Також, згідно з протоколами судових засідань у суді першої інстанції, апеляційним судом встановлено, що адвокат відповідачки брав участь у судових засіданнях 5 годин, а не 7 годин, як зазначено у розрахунку, тому колегія суддів доходить висновку, що кількість годин за участь у судових засіданнях, заявлених адвокатом відповідачки не відповідає дійсності, а тому зменшує загальну вартість послуг за участь у судових засіданнях з 10 500 гривень до 7500 гривень.
З врахуванням того, що сторона позивачки заперечувала і заявляла клопотання про зменшення розміру судових витрат і витрат на правову допомогу, в якому просила зменшити їх до розумної та справедливої суми, колегія суддів погоджується з такими запереченнями, оскільки суд визнає, що ознайомлення зі справою 4 години, як заявляє відповідачка, не є співмірним розміром до кількості аркушів справи, враховуючи те, що на момент ознайомлення відповідачкою з матеріалами справи, останні складалися з одного тому. Крім того, більша частина з цих матеріалів була додатками до позовної заяви, яка була уже у розпорядженні відповідачів. 
За таких обставин, колегія суддів робить висновок, що 4 години є завищеним часом на вивчення матеріалів справи, а тому зменшує розмір витраченого часу до 2-х годин, що становить у загальному розмірі 3000 гривень.
Також, враховуючи кількість сторінок відзиву та додатків до нього колегія суддів вважає, що 10 годин для написання відзиву є надмірно завищеним часом для складання такого процесуального документу, а тому зменшує заявлений розмір на такі дії до 5-ти годин, загальна вартість за які становить 7500 гривень. 
Враховуючи вищеневедене, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, пропорційно до розміру відмовлених позовних вимог (93,44%), що становить 16 819 гривень 20 копійок (18 000х93,44%)
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що заява відповідачки про ухвалення додаткового рішення стосовно розподілу судових витрат на професійну правову допомогу була подана через 10 днів після ухвлення рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року, оскільки така заява була зроблена разом з відзивом, який був поданий до суду 19 липня 2024 року, а тому строк для подачі такої заяне не був пропущений відповідачкою.
Також, колегія суддів не враховує додані до апеляційної скарги докази, оскільки вони існували на момент розгляду справи у суді першої інстанції і могли бути подані позивачкою до ухвалення оскаржуваного рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
За таких обставин, враховуючи заперечення позивача, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та земеншення розміру стягнутих з позивача витрат на правничу допомогу.
Додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено за не відповідності висновків встановленим обставинам, з порушенням норм процесуального права, які стали наслідком не вірного визначення розміру витрат, які має відшкодувати позивач, а тому відповдіно до вимог ст. 376 ЦПК україни воно підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382- 384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року - змінити, зменшивши стягнуті судові витрати на професійну правничу допомогу до 16 819 (шістнадцяти тисяч вісімсот дев`ятнадцяти) гривень, 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова