СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Харків Справа № 922/239/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С., 

при секретарі судового засідання , Погребняк А. М. , 
за участі представників сторін, 
позивача , Лисенко І. К. ,
інших , не прибули,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача , (вх.№374 х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2026 ( суддя Мужичук Ю. Ю. ) у справі №922/239/26
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал", м.Київ , 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ СИСТЕМС РЕ», м.Харків , 
про стягнення коштів 207 218 220, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "НЬЮ СИСТЕМС РЕ" про стягнення суми боргу за Договором про надання поворотної фінансової допомоги №СК- 2021-5-фп від 22.09.2021 року у розмірі 154 410 000,00 грн., пені у розмірі 47 867 100,00 грн., 3% річних у розмірі 4 632 300,00 грн., суми втрат внаслідок інфляції у розмірі 308 820,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.02.2026 у справі позов повернуто.
Не погодившись з ухваленим судом першої інстанції судовим рішенням , апелянт звернувся до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати , справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята з надмірним формалізмом. На думку Позивача, суд першої інстанції допустив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та позбавив Позивача доступу до правосуддя. 
Для розгляду справи шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 р. у справі №922/239/26 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача , (вх.№374х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2026 у справі №922/239/26, витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали оскарження у справі, встановлено учасникам справи строк до 20.03.2026 включно для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами їх надсилання (доданих до них документів) іншим учасникам справи. Розгляд справи призначено на 23.03.2026 р.
У судовому засіданні, яке відбулося 23.03.2026 приймав участь представник позивача, який підтримав свої вимоги.
Представники відповідача у судове засідання не прибули. Судовою колегію було з`ясовано про відсутність доказів про належне повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання у зв`язку з чим, розгляд справи було відкладено на 02.04.2026р.
У судовому засіданні. яке відбулося 02.04.2026 р. приймав участь представник позивача (апелянт). Представники відповідача у судовому засіданні участі не приймали. Про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Явка представників сторін судове засідання судовою колегією не визнавалася обов`язковою. 
Відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. ( ч.1 ст.271 ГПК України)
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. ( ч.1 ст.270 ГПК України)
Заслухавши доповідь головуючого по справі (суддю доповідача), дослідивши апеляційну скаргу, матеріали оскарження, заслухавши представника позивача, який приймав участь у судовому засіданні, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права судова колегія зазначає наступне.
З матеріалів оскарження убачаються такі обставини справи.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "НЬЮ СИСТЕМС РЕ" про стягнення суми боргу за Договором про надання поворотної фінансової допомоги №СК- 2021-5-фп від 22.09.2021 року у розмірі 154 410 000,00 грн., пені у розмірі 47 867 100,00 грн., 3% річних у розмірі 4 632 300,00 грн., суми втрат внаслідок інфляції у розмірі 308 820,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором про надання поворотної фінансової допомоги № СК-2021-5-фп від 22.09.2021 року, укладеним між сторонами, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 154 410 000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути їх на вимогу позивача. Позивачем було направлено письмову вимогу про повернення 154 410 000,00 грн. протягом 7 днів з моменту отримання вимоги, яка залишилась без задоволення, унаслідок чого відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання.
У відповідності до пунктів 1, 2 статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Розглянувши матеріали позовної заяви, судом першої інстанції було встановлено, що позовну заяву подано без додержання процесуальних вимог статті 164 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Сплата судового збору здійснюється в порядку і розмірі, встановленому Законом України "Про судовий збір".
Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлено ставку судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивачем зазначено ціну позову в розмірі 207 218 220,00 грн, а отже при зверненні до суду з даною позовною заявою в електронній формі позивач мав би сплатити судовий збір у розмірі 931 840,00 грн (з урахуванням частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір").
У наданому разом з позовною заявою клопотанні Товариство з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал" просило відстрочити сплату судового збору в розмірі 931 840,00 грн строком до ухвалення судового рішення у даній справі.
В обґрунтування заявленого клопотання позивач посилався на скрутний майновий стан, зумовлений накладенням ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30.10.2024 року у справі №757/49663/24-к арешту на грошові кошти, що знаходяться на його банківських рахунках, із забороною здійснення видаткових операцій, унаслідок чого сплата судового збору у встановленому розмірі на момент звернення до суду є неможливою. Позивач також зазначав про відсутність коштів на рахунках, доходів, а також відсутність у власності нерухомого майна, транспортних засобів, цінних паперів та інших активів. Крім того, у клопотанні позивач вказував на наявність у нього дебіторської заборгованості та вжиття ним заходів щодо її стягнення, за рахунок якої позивач розраховує сплатити судовий збір у майбутньому. Просив врахувати наведені обставини та відстрочити сплату судового збору на підставі ч. 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" до ухвалення рішення у справі.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.02.2026 р. було відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал" про відстрочення сплати судового збору, а позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал" до Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕЮ СИСТЕМС РЕ» про стягнення 207 218 220,00 грн. залишено без руху.
Надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі (931 840,00 грн).
В подальшому, у зв`язку з не виконанням позивачем вимог ухвали господарського суду Харківської області від 02.02.2026 р. , ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.02.2026 р. у справі № 922/239/26 повернуто позовну заяву Товариству з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал" .
Судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про відстрочення спати судового збору з огляду на нижче викладене.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення ЄСПЛ від 17 січня 1970 року у справі "Делькур проти Бельгії", заява № 2689/65 та від 11 жовтня 2001 року у справі "Гофман проти Німеччини", заява № 34045/96). 
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. 
Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. 
ЄСПЛ у своєму рішенні від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" (заява №28249/95) також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. 
Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії", заява № 26746/05). 
У рішенні у справі "Беллет проти Франції" від 04.12.1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права. Крім того, Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях вказує на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури». Оскільки законодавством прямо передбачено право суду відстрочити сплату судового збору, ухвала суду першої інстанції є надмірним формалізмом, що унеможливлює доступ Позивача до правосуддя та виконання договору Відповідачем щодо повернення заборгованості Позивачу, оскільки інших можливостей повернути борг, крім звернення до суду, у Позивача немає.
Статтею 164 Господарського процесуального кодексу України встановлений перелік документів, які додаються до позовної заяви, зокрема, в пункті 2 частини 1 передбачено додання до позовної заяви документів, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
За змістом частин першої, другої, четвертої статті 174 Господарського процесуального кодексу України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 123 ГПК України). 
Законодавство України однією з умов розгляду справи судом визначає сплату судового збору у розмірі та у випадках, визначених законом. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір". 
Відповідно до статті 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. 
За статтею 2 Закону України "Про судовий збір" платники судового збору громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом. 
За змістом частини першої статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється, у тому числі, за подання до суду позовної заяви, апеляційної і касаційної скарг на судові рішення. Розміри ставок судового збору визначені у статті 4 цього Закону.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умов, визначених у цій статті. 
Аналіз наведених положень статті 8 Закону дає підстави для висновку про те, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою на відстрочення (за умов, передбачених статтею 8 Закону України "Про судовий збір") або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру чи звільнення сторони від сплати такого. 
Також цими ж нормами передбачено, що звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення його сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених статтею 8 Закону України "Про судовий збір", є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо). 
Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а повноваження суду на власний розсуд (за наявності передбачених законом умов) звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір). 
В той же час слід враховувати те, що судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права, зокрема на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у судових справах. Для уникнення створення особі перешкод для доступу до правосуддя у вигляді неможливості сплати судового збору законодавством передбачено описаний вище процесуальний механізм забезпечення судового розгляду поданих особами процесуальних документів у випадку складності для таких осіб оплатити визначену законом суму судового збору повністю: відстрочення сплати судових витрат, розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру необхідних до сплати судових витрат, звільнення від його сплати, за наявності підстав та умов, визначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір". 
Як убачається з матеріалів справи, в ухвалі Господарського суду Харківської області від 02.02.2026 року про залишення позовної заяви ТОВ «Стрімз Кепітал» без руху зазначено, що для усунення недоліків позовної заяви, Позивачу необхідно надати належні докази сплати судового збору у розмірі 931 840,00 грн. Одночасно 02.02.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрімз Кепітал» про відстрочення сплати судового збору. 
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд вказав лише на наявність у Позивача процесуального обов`язку сплатити судовий збір за подання позовної заяви та дискреційність права суду, як таке вирішувати питання відстрочення сплати судового збору. При цьому дана ухвала суду не містить правової оцінки тих обставин (аргументів), які викладені Позивачем у клопотанні про відстрочення сплати судового збору. 
Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
В обґрунтування апеляційної скарги Позивач посилався на практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема на п. 48 Постанови від 14.01.2021 у справі №0940/2276/18, де зазначено, що юридична особа не позбавлена права звернутися із клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, суд за результатами розгляду цього клопотання не обмежений у праві на власний розсуд відстрочити або розстрочити таку сплату; прийняття рішення про відстрочення або розстрочення сплати судового збору суд може і з власної ініціативи у тому разі, коли юридична особа звертається із клопотанням про звільнення від сплати судового збору. 
Натомість судом першої інстанції зроблено висновок про те, що заявником клопотання про відстрочення сплати судового збору може бути виключно фізична особа. 
Також Позивач вказує рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року (сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та має переслідувати законну мету) та у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 року (надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог). Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановити наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п.44 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 у справі «Kniat v. Poland»; пункти 63-64 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 «Jedamski and Jedamska v. Poland»). 
Судом не враховано висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №686/114/16-ц, відповідно до якого положення статей Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»), зокрема у пункті 111 зазначено, що вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан. 
У рішенні ЄСПЛ у справі «ФК «Мретебі» проти Грузії» («FK Mretebi v. Georgia»), також зазначено, що «Верховний Суд неналежним чином дослідив аргументи заявника, не вказав, чи достатньо йому наданих доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір, та не витребував доказів, яких, на його думку, не вистачало. Верховний Суд просто зазначив, що ніяких підстав для надання звільнення від судового збору не існувало. Відмова Верховного Суду звільнити заявника від сплати судового збору без відповідного обґрунтування є безпідставним обмеженням права останнього на доступ до правосуддя та була зумовлена виключно бажанням Верховного Суду поповнити державний бюджет».
З матеріалів справи убачається, що Позивач у клопотанні про відстрочення сплати судового збору посилався на фінансовий стан ТОВ «Стрімз Кепітал», який підтверджений доказами, наданими суду першої інстанції та перерахованими по тексту, а саме: арешт рахунків, скрутне фінансове становище, відсутність коштів на рахунках для сплати судового збору в розмірі 931 840,00 грн., наявність невиконаних грошових зобов`язань контрагентів перед Позивачем, фінансові показники Позивача.
Позивачем надано до суду докази наявності неплатоспроможності, а саме: додано докази відсутності доходів (виписка банку), дебіторської заборгованості (вимоги до боржників Позивача про стягнення заборгованості), рухомого та нерухомого майна (додана довідка про відсутність нерухомого майна ТОВ «Стрімз Кепітал» та наявна в матеріалах справи ухвала Печерського районного суду міста Києва про арешт рахунків, а також відповідь Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, яка підтверджує, що транспортні засоби за ТОВ «Стрімз Кепітал» не зареєстровані та не реєструвалися), цінних паперів (відповідь Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку), корпоративних прав, об`єктів інтелектуальної власності (інформація з офіційного сайту Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій») тощо.
Таким чином, позивач подав місцевому господарському суду докази на підтвердження того, що розмір судового збору в сумі 931 840,00 грн. перевищує в рази дохід Позивача за 2024 рік, однак, суд першої інстанції не надав належну оцінку розміру доходу Позивача, що підтверджені доказами (додатками до позову), мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить мотиви та висновки суду, до яких прийшов суд щодо відсутності права у Позивача на відстрочення сплати судового збору, суд не навів мотивів достатності/недостатності доказів, наданих Позивачем на підтвердження факту свого незадовільного майнового стану.
Наявність в матеріалах справи доказів, які підтверджують скрутний фінансовий стан Апелянта є саме виключними обставинами, які надають можливість відстрочити сплату судового збору Позивачу у даній справі. 
Відповідно до приписів статті 280 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

В даному випадку, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції оскаржувану ухвалу прийнято без урахування усіх обставин справи, у зв`язку з чим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – задоволенню. 

Керуючись 269,270, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стрімз Кепітал", м.Київ , (вх.№374 х/1) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2026 у справі № 922/239/26 – задовольнити.
2.Ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.02.2026 у справі №922/239/26 – скасувати.
3.Справу № 922/239/26 направити до Господарського суду Харківської області для вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 -289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 07.04.2026.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.С. Хачатрян