ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 161/7607/23
провадження № 51-3098 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 травня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023030580000628, стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в тому АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України.
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення і встановлені обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 квітня 2024 року скасував згаданий вирок на підставі істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і призначив новий розгляд у суді першої інстанції.
За наслідками нового розгляду Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалив вирок від 12 листопада 2024 року, за яким ОСОБА_7 засуджено за ст. 116 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Суд залишив без змін запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж до повного відбуття ним покарання, та зарахував у строк відбування покарання строк перебування його під вартою з 26 лютого 2023 року до 10 травня 2024 року, а також строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 10 травня 2024 року до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Крім того, суд у вироку вирішив долю речових доказів і розподілив процесуальні витрати.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 26 лютого 2023 року близько 23:40, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у кв. АДРЕСА_3 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних стосунків з тестем - ОСОБА_8 , з яким проживав та був пов`язаний спільним побутом, умисно, перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виник та зумовлений поводженням, що принижує честь і гідність особи, за наявності системного характеру такого поводження з боку ОСОБА_8 , здійснив один постріл із мисливської гладкоствольної рушниці «ARMSAN» № НОМЕР_1 калібру 12 мм у ділянку правої частини грудної клітки останнього, чим спричинив його смерть, яка настала від вогнепального проникаючого сліпого поранення шротом грудної клітки справа з ушкодженням ребер та нижньої долі правої легені, що супроводжувалося легеневою кровотечею та розвитком геморагічного шоку.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 01 травня 2025 року залишив вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 01 травня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і його особі внаслідок суворості.
Зазначає, що ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки в ній не наведено докладних мотивів відхилення доводів прокурора, який, обґрунтовуючи в апеляційній скарзі незгоду з рішенням місцевого суду про перекваліфікацію дій засудженого зі ст. 115 на ст. 116 КК України, послався на конкретні, змістовні аргументи щодо незаконності вироку.
Зокрема, прокурор вважає, що апеляційний суд не дав належної оцінки його доводам про відсутність доказів того, що поводження потерпілого принижувало честь і гідність засудженого або інших членів сім`ї, та системності такого поводження. Твердить, що потерпілий не застосовував протизаконного насильства, систематичного знущання, не висловлював тяжких образ, натомість перед убивством відбулася чергова передбачувана для засудженого і звична для побутових стосунків сварка. До того ж прокурор акцентує на тому, що засуджений здійснив постріл з рушниці в потерпілого не одразу, а через деякий час після сварки, вчинивши низку цілеспрямованих дій щодо підготовки до вбивства.
Разом із цим прокурор твердить, що під час апеляційної процедури суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, що призвело до порушення принципу змагальності та вимог закону щодо дослідження доказів.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Захисник ОСОБА_6 вважала, що ухвала апеляційного суду є законною, а касаційна скарга прокурора - необґрунтованою.
Мотиви Суду
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та виходить із фактичних обставин, установлених ними. Тож оспорювання прокурором установлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій, що по суті зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, надання власної оцінки окремим доказам з точки зору їх належності і достовірності, з огляду на вимоги ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судом першої інстанції, викладених у вироку та перевірених апеляційним судом, висновок місцевого суду про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, є правильним і таким, що підтверджується зібраними доказами, перевіреними судами попередніх інстанцій в установленому кримінальним процесуальним законом порядку і належно оціненими в судових рішеннях у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який під час вчинення вбивства значно знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, - сильним душевним хвилюванням, яке виникло не само собою, а внаслідок жорстокого поводження, або такого, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого. Ці обставини істотно знижують суспільну небезпечність і караність вчиненого діяння, утворюючи привілейований склад умисного вбивства.
Якщо під впливом зазначеної поведінки потерпілого у винного виникають негативні емоції, які призводять до того, що винний раптово частково утрачає контроль над своїми діяннями, оскільки такі емоції суттєво впливають на свідомість (обмежують здатність усвідомлювати значення своїх дій) та поведінку (обмежують здатність керувати своїми діями) і водночас стають визначальним мотивом, що породжує прагнення спричинити шкоду потерпілому як реакція на поведінку останнього, і саме в процесі такого сильного душевного хвилювання реалізується умисел на вбивство, то це є підставою для кваліфікації дій винного за ст. 116 КК України.
Натомість у ситуаціях, коли особа, яка згодом стає потерпілою, протиправно поводиться стосовно майбутньої винуватої особи, що стає мотивом вчинення умисного вбивства, однак під час безпосереднього виконання об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення винний перебував у звичайному психічному стані, а не у стані сильного душевного хвилювання, то кваліфікація його дій за ст. 116 КК України виключається. Протиправна поведінка потерпілого в такому разі може бути визнана обставиною, яка пом`якшує покарання.
Отже, при кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України стан сильного душевного хвилювання є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони умисного вбивства, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.
Якщо формування умислу було зумовлено емоційним напруженням, яке переживала особа протягом тривалого часу й воно поступово посилювалося, а, реалізуючи умисел, винувата особа перебувала в афективному стані, який суттєво вплинув на її свідомість і поведінку, то кумулятивний афект, як і фізіологічний, може бути ознакою сильного душевного хвилювання і підставою для кваліфікації її дій за ст. 116 КК України.
Оскільки психіка людини є складним об`єктом для дослідження, а з`ясування емоційного стану має самостійне кримінально-правове значення для встановлення стану сильного душевного хвилювання, яке входить до суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, то для дослідження психічної діяльності особи під час вчинення нею кримінального правопорушення, яка взаємообумовлена її емоційно-психологічними особливостями, необхідні спеціальні знання, а тому призначається експертиза.
До таких висновків дійшла друга судова палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 05 червня 2023 року у справі № 587/241/18.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд підтвердив, що під час вчинення умисного вбивства ОСОБА_7 перебував у стані сильного душевного хвилювання, який раптово виник та зумовлений поводженням, що принижує честь і гідність особи, за наявності системного характеру такого поводження з боку ОСОБА_8 , з огляду на що дії засудженого були правильно перекваліфіковані місцевим судом з ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК України.
Такий висновок суду достатньо вмотивований, ґрунтується на доказах, які були оцінені за правилами ст. 94 КПК України, зокрема показаннях ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , експертів, а також даних, зафіксованих у протоколах слідчих дій, і висновках судових експертиз.
Так, суд проаналізував характер взаємовідносин між засудженим і ОСОБА_8 , які передували кримінальному правопорушенню, та ретельно дослідив розвиток подій 26 лютого 2023 року. З пояснень ОСОБА_7 , потерпілої і свідків суд установив, що протягом багатьох років спільного проживання ОСОБА_8 постійно принижував, ображав, цькував  ОСОБА_7 як чоловіка, батька та зятя, чіплявся до його дітей, що супроводжувалося безпричинними образами, водночас намагання засудженого уникати конфліктів не призвели до позитивного результату. У день події ОСОБА_8 вчергове у присутності сторонньої особи почав кричати, грубо ображати нецензурною лайкою внука, засуджений намагався словесно заступитися за сина, однак потерпілий продовжував словесну агресію щодо них обох і погрожував присутнім фізичною розправою. Під час допиту в суді ОСОБА_7 пояснив, що подальші події пам`ятає погано, лише уривками, пригадує, що чув словесні образи тестя в його бік і здійснення пострілу, наполягав на тому, що він не є конфліктною людиною, до цього завжди першим згладжував скандали і поступався, оскільки жив у будинку що належав тестю, вчинив убивство перебуваючи в неадекватному стані, викликаному неправомірною поведінкою останнього. 
Крім цього, апеляційний суд з`ясував, що безпосередньо після скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_7 демонстрував поведінку, що не відповідала обставинам події: механічно виконував усі сторонні вказівки без критичної оцінки, вчиняв нелогічні неконтрольовані дії тощо.
За висновком судово-психіатричного експерта від 09 березня 2023 року № 127, у період вчинення інкримінованих ОСОБА_7 протиправних дій, він не виявляв ознак хронічного психічного захворювання, недоумства чи тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, перебував у стані простого алкогольного сп`яніння легкого ступеню, що не позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; на час проведення експертизи ОСОБА_7 будь-яким психічним розладом не страждав. Водночас за психологічними критеріями на період правопорушення ОСОБА_7 перебував в особливому емоційному стані - в стані кумулятивного (фізіологічного) афекту, який виник суб`єктивно раптово, у відповідь на глибоку образу і аморальну (протиправну) поведінку з боку потерпілого, яка мала ознаки домашнього (психологічного) насильства. Стан кумулятивного (фізіологічного) афекту супроводжувався відповідним фазним перебігом емоцій та поведінки у ОСОБА_7 , впливав на його свідомість та діяльність, суттєво обмежуючи здатність останнього усвідомлювати реальний зміст власний дій, керувати ними та передбачати наслідки. Ознаки легкого сп`яніння, виявленого у ОСОБА_7 , не виключають кумулятивний (фізіологічний) афект і не суперечать діагностичним критеріям вказаного емоційного стану.
Під час допиту в суді експерт ОСОБА_15 підтримав згаданий вище висновок і роз`яснив, що ОСОБА_7 у зв`язку з тривалою психотравмуючою обстановкою та систематичною аморальною поведінкою потерпілого, в результаті неодноразових невдалих спроб налагодити стосунки, мав об`єктивні причини акумулювати негативні переживання, відчувати хронічний душевний дискомфорт, розпач та образу під час вчинення кримінального правопорушення. Такі емоційні переживання були хронічними, різко та раптово загострились у день події внаслідок чергової сварки, у той момент його поведінка характеризувалась деструктивністю, втратою інтелектуальної та вольової гнучкості, звуженням свідомості, швидкою зміною широкого діапазону емоцій: від напруги і глибоких образ - до афективного збудження; від розгублення - до жалю, розпачу та каяття. Тому ОСОБА_7 перебував під час вчинення вбивства у стані кумулятивного афекту, який є вираженою емоційною реакцією із розрядкою накопиченої емоційної напруги, що відбувається раптово для суб`єкта, на тлі тривалої психотравмуючої ситуації, пов`язаної з протиправною чи аморальною поведінкою потерпілого.
Наведені вище обставини в сукупності з висновком судово-психіатричного експерта щодо індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_7 свідчать про те, що дії ОСОБА_8 , котрий перебуваючи у сімейних стосунках з ОСОБА_7 , будучи його тестем, протягом тривалого часу систематично безжалісно чинив психологічне знущання над останнім, демонстрував зневажливе зверхнє ставлення, грубо ображаючи, цькуючи, чіпляючись до нього, безпричинно погрожуючи застосуванням насильства, що принижувало честь і гідність засудженого та завдавало йому психічних страждань, поряд з чим черговий конфлікт, у ході якого ОСОБА_8 грубо висловлював образи, чіплявся з надуманого нікчемного приводу до нього і його сина, як зовнішні збудники викликали у ОСОБА_7 стан сильного душевного хвилювання, під час якого у нього раптово виник умисел на позбавлення життя тестя, який він реалізував одразу.
Усупереч доводам, наведеним у касаційній скарзі прокурора, апеляційний суд дав оцінку та врахував не тільки висновок судової психіатричної експертизи щодо перебування ОСОБА_7 під час вчинення злочину у стані кумулятивного (фізіологічного) афекту, а й обставини, які зумовили виникнення у ОСОБА_7 сильного душевного хвилювання, які правильно оцінено як системного характеру поводження потерпілого, що принижувало честь і гідність засудженого. За встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ст. 116 КК України кваліфіковано правильно.
Аргументи прокурора про те, що апеляційний суд, порушивши приписи ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони обвинувачення не дослідив докази, тоді як повинен був це зробити з огляду на доводи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і неповноту судового розгляду, є необгрунтованими.
За змістом ч. 3 ст. 404 КПК України дослідження того чи іншого доказу є не обов`язком, а правом апеляційного суду. Тому обґрунтована відмова в задоволенні відповідного клопотання за відсутності, на переконання апеляційного суду, аргументованих доводів щодо необхідності повторного їх дослідження, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується учасник судового провадження.
Апеляційний суд, відмовивши в задоволенні клопотання прокурора про дослідження доказів, з`ясував, що вони були досліджені в суді першої інстанції, втім для повторного їх дослідження не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав, які би свідчили про неповноту судового розгляду або наявність порушень під час їх дослідження та оцінки місцевим судом, а сторона обвинувачення таких підстав також не навела. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом цих доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, і за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою.
Отже, застосована апеляційним судом процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів. 
Розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора в межах, установлених ст. 404 КПК України, та у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, апеляційний суд в ухвалі зазначив, крім іншого, формулювання обвинувачення за ст. 116 КК України, визнане місцевим судом доведеним, навів мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи прокурора, які є аналогічними наведеним у касаційній скарзі. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.
Водночас Верховний Суд не вбачає жодних підстав вважати порушеними вимоги статей 10, 22 КПК України щодо створення необхідних умов для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто відповідно до вимог КПК України. 
Призначене ОСОБА_7 покарання за ст. 116 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Отже, мотиви щодо незгоди із судовим рішенням, на які посилається прокурор, не спростовують правильності висновків апеляційного суду і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку про порушення норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення.
З урахуванням наведеного, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 01 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_16 ОСОБА_2 ОСОБА_3