Справа № 694/3093/24
Провадження 2/127/235/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борисюк І.Е., 
за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,
представника Служби у справах дітей Звенигородської міської ради Черкаської області – Шкапенко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю Служби у справах дітей Звенигородської міської ради Черкаської області про позбавлення батьківських прав, - 

ВСТАНОВИВ:

До Звенигородського районного суду Черкаської області звернулась адвокат Василенко Тетяна Володимирівна, діючи в інтересах ОСОБА_1 , з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. 
Позов мотивований тим, що 08.11.2015 позивач із відповідачкою уклали шлюб, від якого мають спільну малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з позивачем з червня 2022 року і на підставі рішення суду від 09.01.2023 у справі № 127/26403/22 перебуває на його повному утриманні та вихованні. Мати дитини не приймає прямої участі у вихованні, лікуванні та забезпеченні дитини, телефонує дуже рідко, не цікавиться її станом здоров`я, бо має іншу сім`ю та стверджує, що тепер черга позивача займатися вихованням та утриманням їх доньки. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2023 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, загалом станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного лікування та догляду, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Позивач зі свого боку намагався підтримувати зв`язок з матір`ю дитини, маючи надію, що мати все ж таки буде цікавитись і допомагати дитині. Під час телефонних розмов відповідачка лише звинувачує позивача, що він винен в тому, що їх життя не склалося. Відповідачка не йде на контакт, агресує, кричить, використовує нецензурну лексику, а дитина почувши це відразу ховається в куток, плаче і просить щоб позивач не покидав її і щоб не віддавав мамі. Різкі зміни можуть нанести невиправну шкоду дитині, спричинити психоемоційний стрес і як наслідок зрив, що може погіршити критично психологічний стан доньки - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідачка покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання доньки вирішуються позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідачки. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. 
Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про позбавлення батьківських прав відповідачки відносно доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 20.12.2024 вищевказану позовну заяву передано до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2025 вищевказану цивільну справу прийнято до свого провадження, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Звенигородської міської ради Черкаської області. Також даним судовим рішенням відповідачці було запропоновано надати суду відзив на позовну заяву і докази по справі, роз`яснено наслідки ненадання відповідачкою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення з копією ухвали суду від 20.01.2025, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовою повісткою, направлене відповідачці за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулось на адресу суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 42-43) Враховуючи наявність одночасно двох відміток на поштовому відправленні, що суперечить Правилам надання послуг поштового зв`язку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, судом було встановлено, що за інформацією з офіційного вебсайту Укрпошти вбачається, що вищевказане поштове відправлення було повернуто на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання».
13.02.2025 від відповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву із заявою про визнання позовних вимог.
Судом було прийнято до уваги, що наданий відповідачкою відзив на позовну заяву за своєю суттю, як те вбачається із його змісту, є заявою про визнання позовних вимог. Тому приймаючи до уваги те, що відповідь на відзив у відповідності до положень ст. 179 ЦПК України передбачає викладення позивачем пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення, судом не пропонувалось позивачу надати відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 20.05.2025 відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою позовних вимог та продовжено судовий розгляд справи.
Ухвалою суду від 10.07.2025 задоволено клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків та їх допит в режимі відеоконференції в приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області.
Ухвалою суду від 04.08.2025 вирішено питання про вислухання думки дитини в судовому засіданні, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач, відповідачка та/або їх адвокати не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Водночас, в матеріалах справи містяться заяви позивача та адвоката відповідачки про розгляд справи у їх відсутність.
Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Звенигородської міської ради Черкаської області не заперечувала щодо проведення судового засідання у відсутність позивача, відповідачки та їх адвокатів.
Враховуючи вищевикладене, заяви сторін по справі, думку представника органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Звенигородської міської ради Черкаської області, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи у відсутність позивача, відповідачки та їх адвокатів (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу засідання).
Як вбачається з матеріалів справи, адвокат позивача у судовому засіданні, яке відбулось 06.10.2025, та позивач, як те вбачається із його письмових заяв, підтримали позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. 
Сторона відповідачки визнала позовні вимоги і просила задовольнити їх, однак враховуючи ухвалу суду 20.05.2025, судом було продовжено судовий розгляд справи.
Представник органу опіки та піклування в особі Звенигородської міської ради Черкаської області підтримала наданий позивачем разом з позовом висновок служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 27.04.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 3462. (а.с. 10)
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2023 у справі № 127/26403/22, яке набрало законної сили 09.02.2023, зареєстрований 08.11.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати із батьком – ОСОБА_1 . (а.с. 8-9)
Із заяви ОСОБА_2 від 02.10.2024 до органу опіки та піклування, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. та зареєстрованої в реєстрі за № 9037, вбачається наступне: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір?ю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомляю, що з батьком дитини – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ми давно не маємо стосунків та на даний час розлучені. Дитина проживала з батьком з червня 2022 року і проживає по даний час. Я маю іншу сім?ю, проживаю окремо та не маю бажання повертатись до дочки та колишнього чоловіка. Зазначаю, що я, як мати, не в силах управляти діями дитини, не справлялась з її вихованням, не була і не є для неї авторитетом, тому залишила її на виховання та утримання батька і не заперечую щодо позбавлення мене батьківських прав». (а.с. 12)
Разом із позовом суду надано характеристику, видану завідуючою д/с ДНЗ «Ромашка». (а.с. 15)
25.09.2024 депутатом Звенигородської міської ради Н.Уманець в присутності свідків було складено акт, з якого вбачається, що депутатом було проведено обстеження будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_4 . Зі слів ОСОБА_5 та свідків (сусідів), разом з нею в будинку зареєстрований та проживає син – ОСОБА_1 та його дочка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає без реєстрації. Зі слів ОСОБА_1 , він повністю забезпечує свою доньку фінансово та купує все необхідне для її повноцінного життя. Емілія відвідує дитячий садок «Ромашка» в селі Козацьке. (а.с. 16)
Згідно довідки, виданої сімейний лікарем Козацької амбулаторії КНП Звенигородський ЦПМСД Звенигородської міської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_3 знаходиться на обліку та обслуговується сімейним лікарем АЗПСМ с. Козацьке. (а.с. 17)
Із довідки, виданої старостою Козацького старостинського округу, ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають за адресою в АДРЕСА_1 . (а.с. 18)
У відповідності до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні, відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України.
Відповідно до ч. 1-ч. 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України. 
Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов`язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов`язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Згідно з законодавством України позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується лише тоді, коли усі інші не дають позитивних результатів. 
Судом прийнято до уваги, що у спорах, що стосуються долі дитини, зокрема щодо позбавлення батьківських прав, незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, дитина має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Враховуючи вищезазначене, а також те, що дитина у віці семи років може висловити свою думку та сформулювати певні погляди, судом було прийнято рішення про необхідність вислухати думку дитини. Судом не було встановлено будь-яких перешкод для того, щоб дитина могла бути заслухана судом у питанні, що безпосередньо її стосується. При цьому судом було враховано, що можливість дитиною у її віці висловити свою думку та сформулювати погляди, буде вирішена судом в ході спілкування із дитиною, враховуючи її індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори.
Водночас, позивач неодноразово всіляко уникав забезпечення явки Емілії в судові засідання, вказуючи у своїх заявах то про хворобу дитини, то про погодні умови, то про те, що перебування дитини у приміщенні суду може вплинути на її психоемоційний стан.
Позивачем не надано суду будь-яких належних доказів того, що участь дитини у судовому процесі, зокрема в силу її психоемоційного стану, є недоцільною (висновок фахівця за результатами проведення психологічного дослідження, тощо). 
За наведених обставин суд вважає, що відмова позивача забезпечити явку дитини позбавила суд можливості безпосередньо з`ясувати ставлення дитини до обох батьків, її психологічний стан та особисте бажання, що є обов`язковим при вирішенні справ такої категорії.
Оскільки позивач ініціював судовий розгляд і стверджує, що позбавлення прав відповідатиме інтересам дитини, саме він мав би сприяти встановленню істини у справі.
Задля належного захисту інтересів дитини судом було вирішено вислухати дитину в присутності представника органу опіки та піклування, а також психолога, який зможе оцінити, зокрема, емоційний стан дитини. Присутність вказаних осіб в засідання (неодноразово) була забезпечена судом, однак позивачем не було виконано своїх процесуальних обов`язків.
Невиконання позивачем судового рішення, яке є обов`язковим до виконання в силу чинного законодавства України, розцінюється судом як намагання приховати дійсні обставини справи, оскільки у засіданні суд за участю досвідченого представника органу опіка та піклування (психолога) міг з`ясувати чи дійсно виховання та піклування за дитиною забезпечується лише батьком, а мати ухиляється від виконання своїх обов`язків.
Доказів того, що із дитиною була проведена бесіда представниками органу опіки та піклування, як стверджувала представник в засіданні, матеріали справи не містять. Із наданого службою у справах дітей Звенигородської міської ради висновку щодо розв`язання спору № Ш-1050/01-13 від 29.10.2024 не вбачається, що орган опіки та піклування провів або ж намагався провести бесіду із дитиною з урахуванням її віку щодо питання, яке безпосередньо стосується її життя; чи мали місце перешкоди для спілкування із дитиною, зокрема її психоемоційний стан.
Так, судом прийнято до уваги, що озвучена у судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, адже вона не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Водночас, оцінка вищевказаних факторів, враховуючи вищезазначене, віднесена до компетенції суду.
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
При вирішенні питань, які стосуються життя дитини, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю (рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_6 , який повідомив, що він є батьком позивача. Свідок зазначив, що і під час перебування у шлюбі з відповідачкою, і після його розірвання позивач займався донькою. Відповідачка не займається вихованням дитини і не сплачує аліменти. Позивач з дитиною проживає окремо від нього, в будинку своєї матері в с. Козацьке. Свідок також зазначив, що до розірвання шлюбу сім`я проживала у м. Вінниця, згодом у с. Козацьке та після початку повномасштабного вторгнення у 2022 році відповідачка сама виїхала до Польщі. Свідок повідомив, що він не бачив щоб відповідачка приїздила до дитини; йому не відомо чи утримує відповідачка дитину, чи контактує з нею; дитина відвідує дитячий садочок; позивач є військовозобов`язаним і не має відстрочки від призову на військову службу.
Також у судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_4 , яка повідомила, що є матір`ю позивача. Свідок зазначила, що позивач з відповідачкою проживали спочатку у м. Вінниці, а потім переїхали до неї (приблизно 5-6 років тому, точно свідок не пам`ятає), де й народилася ОСОБА_7 , і після розірвання шлюбу із відповідачкою позивач продовжив проживати разом з донькою у її будинку. Також свідок повідомила, що відповідачка спочатку до дитини ставилася дуже добре; приділяла їй увагу, хоча й «не дуже» (дослівно), гуляла із нею, але більше свідок; поліклініку із дитиною відвідував позивач; позивач самостійно виховує ОСОБА_7 ; дитина відвідує дитячий садок, а син працює у фермерському господарстві. Свідок зазначила, що для дитини створенні належні умови для її проживання. З часу коли відповідачка виїхала за кордон, свідок її не бачила і не чула, на зв`язок та не виходила. Свідок повідомила, що їй не відомо чи спілкується дитина із матір`ю, однак зазначила, що якби таке мало місце, вона б знала. Свідок зазначила, що відповідачка не надає кошти на утримання дитини, оскільки якби таке мало місце, вона б знала. Також свідок зазначила, що вона не бачила щоб відповідачка вітала дитину із днем народження, передавала подарунки. Як зазначила свідок, на її думку відповідачка до розірвання шлюбу недостатньо приділяла увагу дитині. Свідок повідомила, що позивач є військовозобов`язаним і не має відстрочки від призову на військову службу.
Згідно із ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Судом звернуто увагу на ті показання свідків, інформацією про що вони володіють з чужих слів, оскільки така інформація може бути перекручена тією особою, яка її передавала або неправильно сприйнята свідком. 
Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.
Судом прийнято до уваги ту інформацію, якою свідки володіють особисто, а не з чужих слів.
Водночас, суд ставиться критично до показань допитаних свідків, адже кожен із них, будучи батьками позивача, має особистий інтерес у певному результаті даного судового провадження, тобто є зацікавленою особою, що може впливати на повноту і об`єктивність їх свідчень. Тому показання свідків оцінюються судом у сукупності з іншими, наявними у справі доказами.
Суд не приймає до уваги характеристику, видану 05.09.2024 завідуючою д/с ДНЗ «Ромашка», оскільки вважає її недопустимим доказом в розумінні положень ст. 78 ЦПК України, адже така не містить підпису особи, яка її склала. (а.с. 15) При цьому судом було з`ясовано у представника органу опіки та піклування, зважаючи на відсутність в судовому засіданні інших учасників справи під час дослідження доказів, що в такому ж вигляді характеристика була надана позивачем і органу опіки та піклування разом із заявою від 02.10.2024, яка, зокрема, була врахована, як повідомив представник органу опіки та піклування, при складанні висновку службою у справах дітей від 29.10.2024.
Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 – ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. 
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. 
Також, судом в ухвалі від 20.01.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Згідно із ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 і п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, заслухавши в ході розгляду справи пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши докази, письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.
Так, у ході розгляду справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2015, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2023 у справі № 127/26403/22, яке набрало законної сили 09.02.2023, було розірвано. Позивач із відповідачкою мають спільну малолітню доньку – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із батьком – позивачем по справі. Як вбачається із вказаного рішення суду, між позивачем та відповідачкою 29.11.2022 було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 6179, у якому сторони домовились про місце проживання спільної дитини із батьком та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживає окремо від дитини. Даним судовим рішення також було вирішено залишити проживати малолітню ОСОБА_7 після розірвання шлюбу між батьками із батьком.
Заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачкою, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 22.11.2023 у справі № 214/5134/22, від 26.03.2026 у справі № 216/3070/24.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Пунктом першим статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Пунктом першим і другим статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Доводи сторони позивача щодо свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Судом не встановлено, що відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Республіки Польща, як стверджує позивач. Дана обставина хоча й визнавалась адвокатом відповідачки в ході розгляду справи, водночас не підтверджена будь-якими належними й допустимими доказами. При цьому про неможливість надання доказів жоден з учасників справи не повідомляв суд. Крім того судом звернуто увагу на те, що заяви, які надходили від відповідачки, зокрема заява подана до органу опіки та піклування та заява подана до суду про визнання нею позовних вимог, посвідчувались нотаріусами у м. Вінниця 02.10.2024 і 04.12.2024; відзив на позовну заяву від 12.02.2025 було підписано відповідачкою і направлено засобами поштового зв`язку з м. Вінниці; договір із адвокатом 16.05.2025 відповідачка укладала явно не за межами України. (а.с. 12, 51-52, 79) Визнання вищевказаної обставини, зокрема, зважаючи на підстави звернення до суду та предмет спору й на процесуальну поведінку учасників справи, викликають обґрунтовані сумніви у суду щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Водночас, на думку суду, сам факт проживання матері за межами України, навіть якщо він має місце, не може свідчити про ухилення від виконання обов`язків щодо доньки, оскільки перебування за кордоном не звільняє її від виконання батьківських обов`язків, не є перешкодою для спілкування з дитиною, не перешкоджає приймати участь у житті доньки, піклуванні про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя тощо. За таких обставин те, що мати не бачиться із донькою, не є ухиленням від виконання батьківських обов`язків. Однак участь відповідачки у житті доньки залежить виключно від її волі та бажання. 
Та обставина, що наразі вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить про те, що мати дитини свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Водночас, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків із виховання, а також установити, що вона ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Судом не встановлено фактів заподіяння шкоди дитині або того, що мати становить загрозу для здоров`я та розвитку доньки, що мати дитини є неблагонадійною, а спілкування із нею суперечить інтересам дитини. 
Суду не надано беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.
У ході розгляду справи судом не встановлено наявність обставин, які б негативно впливали на розвиток дитини як складову виховання і в сукупності вказували б на свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. 
На виконання положень ст. 19 СК України до позову надано письмовий висновок служби у справах дітей Звенигородської міської ради щодо розв`язання спору № Ш-1050/01-13 від 29.10.2024. (а.с. 13-14)
Згідно із вищевказаним висновком, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковим та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.
Однак суд, оцінивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, не погоджується із даним висновком, оскільки він не є достатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини та фактичним обставинам справи. 
Так, згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Як вбачається із змісту вищевказаного висновку, він фактично ґрунтується на наданих особисто заявником – ОСОБА_1 документах, які очевидно є недостатніми для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення матері батьківських прав відносно малолітньої дитини, а також заяви матері про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, при тому, що сама по собі відмова матері від дитини є неправозгідною.
Висновок зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків; не містить даних щодо обстеження умов проживання дитини, обов`язок з`ясування і дослідження яких покладено саме на орган опіки та піклування; не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків; не містить відомостей щодо проведення або не проведення бесіди із дитиною (результат або причини невчинення таких дій); не містить підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав; органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.
Вищевказаний висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.
Суд зауважує, зокрема, що позбавлення батьківських прав на дитину несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, а тому такий захід має застосовуватись виключно як крайня міра впливу та захист прав дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 300/908/17, від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 17.06.2021 у справі № 466/9380/17, від 12.09.2023 у справі № 213/2822/21.
Стороною позивача в ході розгляду справи не доведено реальної мети, яка має бути досягнута шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини, а також не доведено відсутність зв`язку між донькою та матір`ю.
Необхідність доведення вищевказаних обставин узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постанові від 05.06.2024 у справі № 722/225/23.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст. 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. 
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.10.2024 у справі № 464/2040/23.
Суд прийшов до висновку, що позивач не довів існування достатніх підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Як вже зазначалося, ст. 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1 і ч. 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Так, чинним законодавством передбачено, що спір між батьками про позбавлення батьківських прав одного з них вирішується судом. Проте, з огляду на встановлені судом обставини у даній справі, належить стверджувати про відсутність підстав вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої доньки.
Крім того, як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Зважаючи на наведене, судом також прийнято до уваги, що позов про позбавлення батьківських прав у цій справі пред`явлений особою, яка перебуває на військовому обліку, є військовозобов`язаним, що встановлено в судовому засіданні. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває. Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено загальну мобілізацію, строк проведення якої неодноразово продовжувався і наразі триває. Враховуючи вказане, зокрема процесуальну поведінку учасників справи, суд не виключає, що даний позов пред`явлений позивачем з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Враховуючи встановлені у даній справі обставини, суд вважає, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Таким чином, суд вважає, що в даній конкретній ситуації відсутні виключні обставини, за яких ОСОБА_2 можна позбавити батьківських прав. За встановлених в ході розгляду справи обставин позбавлення відповідачки батьківських прав суперечило б ст. 8 та ст. 9 Конвенції про права дитини.
У даному випадку судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даних осіб (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (пункт 1 статті 3).
Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що зазначені вище обставини переконують суд у відсутності підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.
На виконання положень п. 17 ч. 2 ст. 197 ЦПК України в підготовчому засіданні судом було з`ясовано розмір заявлених сторонами судових витрат. Так, адвокатом позивача було заявлено витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу, докази понесення яких, як нею було зазначено в засіданні, будуть надані до закінчення судових дебатів, однак в подальшому позивач подав заяву про залишення судових витрат за ним (одержано судом 04.03.2026); адвокатом відповідачки до суду не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат і повідомлено в засіданні про відсутність судових витрат.
Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 1 211, 20 гривень, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 20.11.2024. (а.с. 3)
Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.
До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір інших понесених витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).
Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.
На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 6, 19, 141, 150, 155, 157, 164, 165, 171 СК України, ст.ст. 12, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 90, 133, 141, 223, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , – відмовити.
Судові витрати залишити за ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 :  ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 .

Служба у справах дітей Звенигородської міської ради Черкаської області: код ЄДРПОУ 04060803; місцезнаходження: Черкаська область, Звенигородський район, м. Звенигородка, проспект Шевченка, буд. 63.

Рішення суду складено 16.04.2026.

Суддя