ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА 

справа № 753/19330/25
провадження № 1-кп/753/1057/26

В И Р О К 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя     ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання    ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 12025105020000542 від 22.05.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Києва, громадянина України, українця, який зареєстрований та проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 , 
раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

учасники судового провадження:
прокурори       ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 ,
потерпілий       ОСОБА_7 ,
представник потерпілого   ОСОБА_8 ,
захисник       ОСОБА_9 ,
обвинувачений      ОСОБА_3 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, яке висунуте особі та визнане судом доведеним

ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що він 14.05.2025, приблизно о 07 год. 15 хв., перебував у дворі будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , де у цей же час та місці знаходився ОСОБА_7 .
У подальшому, між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на фоні раптово виниклих неприязних відносин, через паркування автомобіля виник словесний конфлікт. В ході вказаного конфлікту, у ОСОБА_3 виник протиправний умисел спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .
Надалі, ОСОБА_3 , реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, кулаками обох рук наніс не менше двох ударів в область голови потерпілого ОСОБА_11 .
Вказаними протиправними діями ОСОБА_3 спричинив ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я у вигляді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, забійних ран в проекції перенісся праворуч від серединної лінії та в лобно-тім?яній ділянці ліворуч від серединної лінії.
Таким чином,  ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

ІІ. Позиції учасників у судових дебатах

2.1 Прокурор ОСОБА_4 вважав, що за наслідками проведеного судового розгляду вина обвинуваченого ОСОБА_3 повністю доведена наданими суду доказами, зокрема показаннями потерпілого, свідків та висновком експертизи. Сторона обвинувачення просила визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком 240 годин.

2.2 Потерпілий ОСОБА_7 під час свого виступу звертав увагу суду на наслідки, які настали у зв`язку з вчиненим ОСОБА_3 діянням, у тому числі отримані тілесні ушкодження, тривалість лікування, погіршення стану здоров`я та моральні переживання. Також він наполягав на задоволенні своїх позовних вимог у повному обсязі.

2.3 Захисник ОСОБА_9 свою промову у судових дебатах розділив на дві частини. 
У першій наголошував на недоведеності стороною обвинувачення складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у діях його підзахисного ОСОБА_3 , оскільки, останній не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень. Крім того, ставив під сумнів висновок судово-медичної експертизи з огляду на медичні документи, які були використані під час її проведення. З урахуванням доводів щодо необхідної оборони з боку ОСОБА_3 захисник просив суд виправдати його у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення або ж перекваліфікувати його дії з ч. 2 на ч. 1 ст. 125 КК України.
У другій частині свого виступу захисник просив суд критично оцінити цивільний позов потерпілого та робив наголос не те, що такий не відповідає вимогам ЦПК України, а заявлені вимоги є надмірними, недоведеними та необґрунтованими, як наслідок просив залишити його без задоволення.

2.4 Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав позицію свого захисника та наголосив, що вказані події були спровоковані однією особою - потерпілим 
  
ОСОБА_7 III . Питання, що підлягають вирішенню судом з огляду на позицію сторони захисту

1) Чи підтверджується наданими суду доказами факт спричинення потерпілому умисних тілесних ушкоджень та який ступінь їх тяжкості?

2) Якщо відповідь позитивна, чи перебував обвинувачений ОСОБА_3 у стані необхідної оборони під час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 .?

IV. Виклад показань допитаних осіб

4.1 Показання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Обвинувачений ОСОБА_3 у своїй вільній розповіді суду пояснив, що 13 травня 2025 року вночі він припаркував свій автомобіль «Honda», підперши інший транспортний засіб «BMW», залишивши при цьому номер свого мобільного телефону на лобовому склі власного авто. Також він зазначив, що автомобілю «BMW» залишалося достатньо місця для виїзду, однак, як з`ясувалося пізніше, поряд припаркувався інший автомобіль, тому фактично автомобіль потерпілого був заблокований.
Прокинувшись наступного ранку о 06:30, він пішов вмиватися, і вже о 06:45, коли вийшов із вбиральні, йому зателефонували працівники поліції та повідомили, що він заблокував інший автомобіль. Після цього він швидко одягнувся та попрямував у двір до свого автомобіля.
Коли він вийшов на вулицю, не встигнувши підійти до свого автомобіля, із власного авто вийшов потерпілий та почав голосно висловлюватися на його адресу нецензурною лайкою. Згодом потерпілий почав підходити до нього впритул, штовхаючись лоб у лоб. У відповідь він відштовхнув потерпілого, після чого потерпілий машинально схопив його за палець і потягнув за нього.
Після цього потерпілий став у стійку, тому розуміючи, що може послідувати удар, він, захищаючи себе, наніс потерпілому два удари лівою та правою рукою в голову. Після цього він побачив значну кількість крові, тому запропонував потерпілому допомогу та надав серветки, однак останній продовжував поводитися агресивно та висловлював погрози на кшталт «влаштувати солодке життя».
Згодом він запитав потерпілого, чи потрібно чекати поліцію, однак відповіді не отримав. Після цього він відчув біль у лівій руці та зазначив, що не міг стиснути її в кулак. Він поїхав до медичного закладу, де після проведення рентгену було встановлено перелом пальця. Через деякий час йому зателефонували працівники поліції та повідомили про необхідність з`явитися до відділення аби надати пояснення.

На запитання прокурора обвинувачений пояснив, що на початку конфлікту, коли він лише вийшов на вулицю, агресія потерпілого полягала у гучному висловлюванні на його адресу нецензурних слів, а надалі за ініціативи потерпілого відбулося зіткнення лоб у лоб. Також він уточнив, що до цього у потерпілого не було жодних тілесних ушкоджень на обличчі.

Після зіткнення він відштовхнув потерпілого (точного способу не пам`ятає, однак припускав, що руками). Надалі потерпілий став у стійку зі стиснутими кулаками та почав наближатися до нього, після чого він наніс два удари кулаками лівою та правою рукою в обличчя. Після цього потерпілий заспокоївся, і він побачив на його обличчі кров у ділянці лоба.

Щодо хапання за палець зазначив, що це відбулося після того, як він відштовхнув потерпілого. Інших тілесних ушкоджень у нього не було, окрім саден на руках після ударів.

На запитання, чому він не викликав поліцію у зв`язку з діями потерпілого, відповів, що події розвивалися дуже швидко, і він фактично перебував у стані афекту, захищаючи себе. 

На запитання щодо того, чи намагався потерпілий завдати удару, коли став у стійку, чіткої відповіді надати не зміг, однак зазначив, що з огляду на його рухи йому здалося, що той готувався до нападу.

На запитання потерпілого він погодився, що блокування ним автомобіля було порушенням вимог КУпАП. Заперечив, що сам підходив до потерпілого, та наполягав, що ініціатором зближення був саме останній.

На запитання, чи відомо йому, що відповідь на нецензурні висловлювання завданням тілесних ушкоджень не є самообороною відповідно до вимог КК України, зазначив, що вважав свої дії самозахистом від агресивної поведінки потерпілого.

Він також заперечив, що залишив місце події через побоювання перед поліцією, оскільки сам запитував, чи викликатимуть її, а коли зрозумів, що потерпілий не має наміру викликати поліцію, поїхав до лікарні.

На запитання представника потерпілого щодо пошкодженого пальця пояснив, що, відштовхуючи потерпілого, який рухався в його бік, у той момент машинально схопив його за палець. Вважав, що зіткнення лоб у лоб, ініційоване потерпілим, можна розцінювати як удар.

Зазначив, що перший удар наніс лівою рукою в обличчя, після чого одразу правою у ту саму частину тіла. Після другого удару потерпілий заспокоївся, і конфлікт фактично завершився. На вимогу представника потерпілого продемонстрував ключі від свого автомобіля, зазначивши, що під час нанесення ударів вони в руках не знаходилися.

На запитання свого захисника зазначив, що до зазначених подій із потерпілим знайомий не був. Вважав, що саме потерпілий розпочав конфлікт, якого можна було уникнути. Повідомив, що погрози з боку потерпілого лунали вже після нанесення ударів, а до цього він чув лише нецензурну лайку на свою адресу.

Наголосив, що дії потерпілого загалом були агресивними, а наслідки, які настали, стали результатом саме його поведінки, водночас зазначив, що шкодує про вчинене.

4.2 Показання потерпілого ОСОБА_7 .

Потерпілий ОСОБА_7 , розповідаючи про обставини події, зазначив, що 14 травня 2025 року зранку він вийшов із під`їзду та планував їхати на роботу. Однак, вийшовши на вулицю, побачив, що його «BMW» був заблокований автомобілем «Honda», на лобовому склі якого був залишений номер телефону обвинуваченого. Після кількох спроб зателефонувати йому за вказаним номером слухавку ніхто не підняв.
У зв`язку з цим, він зателефонував до поліції та повідомив про подію, однак йому відповіли, що такими ситуаціями вони не займаються. Згодом йому знову зателефонували працівники поліції та повідомили, що їм вдалося зв`язатися з власником автомобіля «Honda» і той незабаром вийде до машини.
Приблизно через 15 хвилин вийшов невідомий йому чоловік, і він одразу зробив йому зауваження щодо неправильного паркування. Як він пояснив, ОСОБА_3 відреагував на це агресивно, відштовхнув його, після чого почав наносити удари. Потерпілий наголосив, що під час нанесення ударів у обвинуваченого вилетів із рук ключ від автомобіля, він підняв його та продовжив завдавати ударів.
Після нанесення ударів потерпілий намагався з`ясувати причини такої агресивної поведінки, однак ОСОБА_3 сів у свій автомобіль та поїхав. Перебуваючи в крові, він викликав на місце події працівників поліції, а також прибула бригада швидкої медичної допомоги, яка оглянула його та доставила до лікарні, де він перебував на стаціонарному лікуванні.

На запитання прокурора потерпілий зазначив, що події відбувалися близько 06 години ранку. Стосовно агресивної реакції обвинуваченого пояснив, що підійшов до нього та можливо, некоректно з ним розмовляв. Повідомив, що обвинувачений наносив йому удари кулаками обох рук у голову, при цьому в лівій руці тримав предмет, схожий на ключ від автомобіля, а він у цей час намагався захищатися.

Щодо можливих свідків події зазначив, що виходячи з під`їзду, привітався з консьєржкою, яка бачила його вже і після нанесення йому ударів. 

Повідомив, що перебував на стаціонарному лікуванні з 14 до 19 травня, а з 20 до 24 травня 2025 року на амбулаторному. 

Заперечив, що під час конфлікту наносив удари ОСОБА_3 .

На запитання свого представника зазначив, що після нанесення ударів його самопочуття було дуже поганим, він тривалий час приймав знеболювальні препарати. Також повідомив, що на його руках жодних тілесних ушкоджень не було.

На запитання захисника зазначив, що очікував ОСОБА_3 більше 40 хвилин. 

Стосовно того, хто розпочав конфлікт, пояснив, що саме ОСОБА_3 , оскільки йому не сподобалося зроблене зауваження щодо паркування автомобіля. З приводу самого зауваження пояснив, що висловлював обурення та осуд з приводу того, що через дії обвинуваченого змушений був чекати тривалий час. Заперечив, що штовхав або провокував обвинуваченого.

На підсумкові запитання головуючого судді зазначив, що не мав жодної можливості виїхати автомобілем без від`їзду автомобіля ОСОБА_3 . Також повідомив, що виїзду заважали й інші автомобілі, окрім автомобіля обвинуваченого. Коли ОСОБА_3 вийшов, він запитав у нього, як можна так паркувати автомобіль, що ймовірно, не сподобалося останньому. Надалі ОСОБА_3 почав наближатися до нього та застосував фізичну силу. Конфлікт завершився близько 07:20-07:30, коли ОСОБА_3 поїхав, при цьому сама подія тривала приблизно 5-7 хвилин.

4.3 Показання свідка ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що працює консьєржем і пам`ятає, як 14 травня 2025 року, близько 07 години ранку, з будинку вийшов ОСОБА_7 , пройшов повз неї та привітався.
З вікна вона бачила, що його автомобіль був заблокований іншим транспортним засобом. У ОСОБА_7 були увімкнені фари, він ходив поряд із автомобілем та розмовляв по телефону. Через певний час вона знову подивилася у його бік і побачила його із закривавленим обличчям.
Після цього вона одразу піднялася на 3-й поверх будинку та покликала його дружину. Коли вона згодом спустилася вниз, ОСОБА_3 (на якого вона вказала в судовому засіданні) сидів у своєму автомобілі, який заблокував автомобіль потерпілого. При цьому ОСОБА_7 демонстрував йому телефон та говорив: «дивись, скільки разів я тобі телефонував», а ОСОБА_3 у відповідь щось говорив і розмахував руками.
Згодом на місце події прибула дружина потерпілого, працівники поліції та бригада швидкої медичної допомоги.

На запитання прокурора свідок уточнила, що зі свого робочого місця добре бачила запаркований автомобіль на відстані приблизно 10 метрів. Також зазначила, що інших осіб поруч із ОСОБА_7 , окрім ОСОБА_3 у ту мить вона не бачила.

4.4 Показання свідка ОСОБА_13 .

 
Свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що 14 травня 2025 року її чоловік близько 06:30 ранку вийшов на роботу, а приблизно о 07:15 до них додому піднялася їхня консьєрж ОСОБА_14 та повідомила, що її чоловік перебуває на вулиці весь у крові.
Коли вона вибігла на вулицю, то побачила свого чоловіка з обличчям у крові. Обвинуваченого на той момент вона вже не бачила. Надалі її чоловік викликав поліцію та швидку медичну допомогу, працівники якої обробили рани. Після цього чоловіка було доставлено до лікарні та госпіталізовано, де він перебував до 19 травня, а надалі проходив лікування вдома під наглядом лікарів.

На запитання прокурора свідок зазначила, що перше, що вона побачила, вийшовши на вулицю, це заглиблення в лобній ділянці, біля перенісся, поряд із правим оком, приблизно 1 см у глибину, а також кров, що текла з верхньої частини голови. Її чоловік повідомив їй, що його вдарив обвинувачений ОСОБА_3 .

V. Документи, речові докази та висновки експертизи

5.1 Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 14.05.2025, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_7 повідомив про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень під час конфлікту з ОСОБА_3 (арк.к.п. 69, т.1).

5.2 Рапорт ДОП СДОП ВП Дарницького УП ГУНП у м. Києві капітана поліції ОСОБА_15 від 20.05.2025 про результати перевірки повідомлення, в якому викладено обставини конфлікту та зазначено про наявність у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у виді ЗЧМТ, струс головного мозку, забій м?яких тканин лобної ділянки голови (арк.к.п. 70, т.1).

5.3 Витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження № 12025105020000542 від 22.05.2025, внесеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за заявою ОСОБА_7 (арк.к.п. 68, т.1).

5.4 Медична довідка КНП «КМКЛ ШМД» від 14.05.2025 про перебування ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку та забій м`яких тканин лобної ділянки голови (арк.к.п. 71, т.1).

5.5 Клопотання потерпілого ОСОБА_7 від 20.08.2025 про долучення скріншотів дзвінків із мобільного телефону щодо здійснених дзвінків 14.05.2025, серед яких: скріншот журналу викликів контакту «Чорний Акорд 2455», з якого вбачається здійснення п?яти викликів 14 травня 2025 року на відповідний контакт у період з 06:37 до 06:41; скріншот журналу викликів контакту «Чорний Акорд 2455» (09:07) із відображенням повторних двох викликів на той самий контакт у проміжок часу 06:44; скріншот загального журналу викликів, з якого вбачається здійснення дзвінків на номер «102» та інших абонентів у ранковий час з 06:41 до 7:14 14 травня 2025 року (арк.к.п. 73-76, т.1).

5.6 Клопотання потерпілого ОСОБА_7 від 23.05.2025 про долучення медичної документації та фотоматеріалів для проведення судово-медичної експертизи (арк.к.п. 77, т.1).

5.7 Виписка № 9352 КНП «КМКЛ ШМД» з медичної карти стаціонарного хворого про перебування ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні з 14.05.2025 до 19.05.2025 з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м`яких тканин лобної ділянки голови (арк.к.п. 78, т.1).

5.8 Листок непрацездатності серії АЛГ № 546765 виданий ОСОБА_7 у зв`язку з отриманою травмою, із зазначенням періоду стаціонарного лікування з 14.05.2025 до 19.05.2025 (арк.к.п. 79, т.1).

5.9 Консультаційний висновок лікаря-невропатолога від 20.05.2025 із діагнозом закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та забою м`яких тканин лобної ділянки голови (арк.к.п. 80, т.1).

5.10 Фотознімок № 1, на якому зафіксовано кровоточиву рану в ділянці лоба та перенісся на обличчі ОСОБА_7 . Фотознімок № 2, на якому відображено почервоніння та тілесні ушкодження в ділянці щоки та вуха потерпілого. Фотознімок № 3 із зафіксованою ушитою раною лобної ділянки голови потерпілого. Фотознімок № 4, що відображає наявність саден та гематом у волосистій частині голови потерпілого. Фотознімок № 5, на якому зафіксовано зовнішній вигляд потерпілого з ушитою раною в лобній ділянці та синцями навколо очей (арк.к.п. 81-83, т.1).

5.11 Лист КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва» від 12.06.2025, згідно з яким 14.05.2025 о 07:28 за адресою: м. Київ, вул. Вишняківська, 11, було зареєстровано виклик екстреної медичної допомоги до ОСОБА_7 , за результатами виклику здійснено виїзд бригади швидкої медичної допомоги (арк.к.п. 84, т.1).

5.12 Карта виїзду швидкої медичної допомоги № 1657 від 14.05.2025, відповідно до якої бригада здійснила виїзд за адресою м. Київ, вул. Вишняківська, 11, до ОСОБА_7 , у якій зафіксовано скарги на біль у голові, наявність рани лобної ділянки, ознаки закритої черепно-мозкової травми та ОСОБА_7 госпіталізовано (арк.к.п. 85, т.1).

5.13 Протокол огляду документів від 07.06.2025, складений дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві, яким зафіксовано огляд медичної карти стаціонарного хворого № 9352 на ім?я ОСОБА_7 з КНП «КМКЛ ШМД»; диск з рентген знімками на ім?я ОСОБА_16 з КНП «КМКЛ ШМД»; диск з дослідженням СКТ на ім?я ОСОБА_7 з КНП «КМКЛ ШМД»; консультативний висновок невропатолога від 20.05.2025 з ТОВ «Еншуріа Медікал Україна» (арк.к.п. 86, 89-109, т.1).

5.14 Постанова про визнання та приєднання речових доказів від 07.06.2025, якою медичну карту стаціонарного хворого № 9352 на ім`я ОСОБА_7 , диск з рентгенівськими знімками, диск з дослідженням СКТ та консультативний висновок невропатолога від 20.05.2025 визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження (арк.к.п. 87-88, т.1).

5.15 Протокол проведення слідчого експерименту від 10.06.2025, проведеного дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві за участю потерпілого ОСОБА_7 , під час якого було відтворено обстановку та обставини події 14.05.2025 за адресою: м. Київ, вул. Вишняківська, 11. Під час вказаної слідчої дії потерпілий продемонстрував механізм конфлікту, послідовність дій учасників та спосіб нанесення йому ударів. Диск із відеозаписом долучено до матеріалів провадження як додаток до протоколу (арк.к.п. 110-113, т.1).

5.16 Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.07.2025, складений дізнавачем ВД Дарницького УП ГУНП у м. Києві, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_7 у присутності понятих було пред`явлено чотири фотознімки осіб чоловічої статі, серед яких він впізнав ОСОБА_3 , вказавши на фотознімок № 2, за формою голови, губ, брів, очей та виразом обличчя (арк.к.п. 114-117, т.1).

5.17 Висновок судово-медичної експертизи № 042-911-2025, складений лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_17 за результатами дослідження медичної документації та огляду потерпілого ОСОБА_7 , згідно з яким у останнього виявлено закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку та забійні рани лобної ділянки. Експерт зазначила, що вказані ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (понад 6, але менше 21 доби), не є небезпечними для життя, утворилися внаслідок дії тупих предметів не менше ніж від двох травматичних впливів та за давністю можуть відповідати 14.05.2025. Також експерт дійшла висновку про можливість утворення зазначених тілесних ушкоджень за обставин, на які вказував потерпілий під час слідчого експерименту (арк.к.п. 118-123, т.1).

5.18 Висновок судово-медичної експертизи № 042-1312-2025, складений лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_18 стосовно ОСОБА_3 , відповідно до якого у останнього виявлено закриту травму лівої кисті переломи дистальної та середньої фаланг 4-го пальця лівої кисті. За результатами аналізу клінічних та рентгенологічних даних експерт зазначила, що вказані ушкодження утворилися внаслідок дії тупого травматичного впливу (удару, сильного згинання або скручування), за давністю можуть відповідати 14.05.2025 та за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки спричинили тривалий розлад здоров`я понад 21 добу (арк.к.п. 124-128, т.1).

5.19 Вимога № 120746-2025 від 06.06.2025, відповідно до якої ОСОБА_3 раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності (арк.к.п. 129-130, т.1).

5.20 Довідка КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» № 514682 від 09.06.2025 повідомлено, що ОСОБА_3 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває (арк.к.п. 131, т.1).

5.21 Довідка КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 09.06.2025 про те, що ОСОБА_3 під наглядом лікаря-психіатра в закладі не перебуває (арк.к.п. 132, т.1).

VI. Мотиви із яких суд виходив при ухваленні обвинувального вироку

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 

Обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 

Вмотивованим - рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (ст.ст. 91, 92 КПК України).

Обов`язок доказування цих обставин покладається на слідчого, прокурора.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 85 КПК України належним є доказ, який прямо чи не прямо підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно з вимогами ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

6.1 Щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого

Досліджені судом письмові докази первинного реагування на повідомлення про кримінальне правопорушення є належним чином оформленими документами. Вони підтверджують своєчасність звернення потерпілого ОСОБА_7 до правоохоронних органів, фіксують обставини події незабаром після вчинення та є такими, що відповідають вимогам ст.ст. 86, 99 КПК України щодо допустимості письмових доказів. 

Вказані документи суд приймає як такі, що відображають початок досудового розслідування, конкретизують як особу заявника, так і надану ним первинну інформацію про подію.

Суд також бере до уваги протокол слідчого експерименту від 10 червня 2025 року та відеозапис його проведення, який проведений належним чином відповідно до вимог ст. 240 КПК України. 

Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_7 послідовно, чітко та узгоджено продемонстрував дії учасників конфлікту, зазначив місце події, розташування учасників на момент конфлікту, механізм нанесення ударів ОСОБА_3 та свою поведінку під час сутички. Демонстрація потерпілим подій була логічною, внутрішньо узгодженою, не суперечила раніше наданим ним показанням у судовому засіданні, і супроводжувалася відеофіксацією.

Суд критично оцінює доводи сторони захисту про те, що під час проведення слідчого експерименту фактично відбувався допит потерпілого, що робить їх результати недопустимими доказами.

Лише та обставина, що в окремі проміжки часу учасники (потерпілий та слідча) супроводжували свої дії усними поясненнями, не вказує про проведення допиту та не впливає на допустимість результатів слідчої дії, позаяк такі пояснення мали допоміжний характер для належного відтворення обстановки події, яка мала місце 14 травня 2025 року.

Відтак, порушень вимог ст. 240 КПК України під час проведення вказаної слідчої дії суд не вбачає.

Оцінюючи характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, суд враховує не лише висновок судово-медичної експертизи № 042-911-2025, але й надану медичну документацію, на підставі якої експертом зроблено відповідні висновки.

Із долучених до матеріалів провадження документів вбачається, що після події 14.05.2025 потерпілий звернувся за медичною допомогою, перебував на стаціонарному лікуванні з відповідним діагнозом закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого та іншими медичними записами. 

Зазначені дані узгоджуються і з висновком експерта про наявність у потерпілого закритої черепно-мозкової травми у виді струсу головного мозку та забійних ран, а також із визначенням механізму їх утворення, а саме внаслідок дії тупих предметів не менше ніж від двох травматичних впливів. 

Захисник звертав увагу суду на те, що потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні з 14 до 19 травня 2025 року, і вважав, що зазначена обставина ставить під сумнів обґрунтованість висновку експерта щодо наявності короткочасного розладу здоров`я та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України.

Однак суд зазначає, що сторона захисту не заявляла клопотань про допит судово-медичного експерта ОСОБА_17 з метою роз`яснення або уточнення її висновку, не ініціювала призначення додаткової чи повторної експертизи, а також не заявляла клопотань про допит лікарів, які здійснювали огляд та лікування потерпілого, медична документація яких як раз була надана експерту для визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Крім того, суд звертає увагу, що між тривалістю лікування та тривалістю розладу здоров`я як судово-медичним критерієм відсутній прямий кореляційний зв`язок. 

Водночас факт перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні з 14 до 19 травня 2025 року з подальшим амбулаторним спостереженням узгоджується з типовою клінічною практикою при струсі головного мозку та сам по собі не спростовує висновку експерта про наявність короткочасного розладу здоров`я.

Суд не встановив суперечностей між медичною документацією та експертним висновком, які б ставили під сумнів правильність визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Отже, з урахуванням висновку судово-медичної експертизи та первинної медичної документації, суд дійшов висновку, що потерпілому ОСОБА_7 заподіяно легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

6.2 Щодо доводів сторони захисту про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони

Сторона захисту протягом всього судового розгляду послідовно наполягала на тому, що дії ОСОБА_3 були вчинені у стані необхідної оборони, передбаченої ст. 36 КК України, у зв`язку з агресивною поведінкою потерпілого та реальним ризиком заподіяння йому тілесних ушкоджень.

У зв`язку з цим, суд переходить до з`ясування питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони під час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. 

Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. 

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 лютого 2024 року у справі № 674/1521/22).

Право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. 
Згідно з положеннями ст. 36 КК України ці умови полягають у такому:
1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;
2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України;
3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;
4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;
5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;
6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою у цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Такі критерії необхідної оборони зазначені у постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 331/3020/17.

Отже, для визнання дій ОСОБА_3 такими, що вчинені у стані необхідної оборони, має бути встановлено наявність реального, наявного та суспільно небезпечного посягання, його безпосередність, а також співмірність заподіяної шкоди характеру і небезпечності такого посягання.
Саме з урахуванням наведених критеріїв суд оцінює обставини конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Спираючись на надані показання суд може констатувати, що передумовою виникнення конфлікту між обома чоловіками стало те, що вранці 14 травня 2025 року потерпілий ОСОБА_7 , вийшовши зі свого помешкання з наміром поїхати на роботу, виявив, що його автомобіль заблокований транспортним засобом, який належав обвинуваченому ОСОБА_3 . 

Після кількох безрезультатних спроб додзвонитися за номером телефону, залишеним під лобовим склом автомобіля обвинуваченого, потерпілий звернувся до поліції. Як він пояснював під час свого допиту, працівникам поліції вдалося зв`язатися з ОСОБА_3 , після чого останній вийшов на вулицю.

Щодо тривалості очікування, суду надали різні пояснення, потерпілий зазначав, що очікував від більше 40 хвилин, тоді як обвинувачений вказував, що минуло приблизно 15 хвилин. 

Суд враховує долучені потерпілим скріншоти викликів на його телефоні, відповідно до яких перший дзвінок на номер ОСОБА_3 було здійснено о 06:37 годині. Також у матеріалах кримінального провадження містяться дані, що виклик із номера, з якого працівники поліції повідомили потерпілого про встановлення зв`язку з обвинуваченим, зафіксований о 07:06 годині.

Разом із наведеним вище, суд враховує, що свідок ОСОБА_13 (дружина потерпілого) показала суду, що близько 07:15 до неї додому піднялася консьєрж та повідомила, що її чоловік перебуває на вулиці з тілесними ушкодженнями, що говорить про те, що на цей момент конфлікт уже відбувся та фактично завершився.

Виходячи із встановленого, з урахуванням часових проміжків між першим дзвінком о 06:37, зворотним зв`язком через працівників поліції о 07:06 та подальшим повідомленням дружини потерпілого близько 07:15, суд вважає, що потерпілий міг очікувати появи обвинуваченого близько 30 хвилин. 

Такий висновок є більш узгодженим, ніж твердження обвинуваченого про 15 хвилин очікування та пояснення потерпілого про очікування, яке могло тривати більше 40 хвилин.

Переходячи до безпосереднього розвитку подій, суд зазначає, що після виходу обвинуваченого з під`їзду між ним та потерпілим одразу розпочався діалог, який спочатку мав характер словесного конфлікту.

Обвинувачений у своїх показаннях наполягав, що потерпілий висловлювався на його адресу грубо, із використанням нецензурної лайки та образливих формулювань. 
Водночас потерпілий зазначав, що звернувся до обвинуваченого із зауваженням щодо неправильного паркування автомобіля та висловлював обурення з приводу тривалого очікування. 
При цьому потерпілий під час допиту, ставлячи запитання обвинуваченому, при їх формулюванні не спростовував факту наявності словесної перепалки на початковому етапі конфлікту та сам визнав, що на зачині конфлікту поводився не зовсім коректно.

З урахуванням узгодженості показань у цій частині суд дійшов висновку, що між ними дійсно мала місце словесна перепалка, у тому числі з використанням нецензурної лексики.

Після вказаної словесної перепалки сторони описували подальший розвиток подій по-різному. 

Обвинувачений зазначав, що потерпілий почав його штовхати, що він охарактеризував як зіткнення лоб у лоб, яке навіть сприйняв як удар та надалі сам відштовхнув потерпілого. 
Натомість сам потерпілий наполягав, що саме обвинувачений після висловлених йому зауважень першим відштовхнув його.

Суд враховує, що конфлікт відбувався в умовах емоційного збудження обох чоловіків зрілого віку, а відтак не виключає, що між ними могла мати місце взаємна штовханина. 

Разом із тим, подальші події сторони також описували неоднаково. 

Обвинувачений стверджував, що після штовханини потерпілий схопив його за палець лівої руки, що він сам назвав машинальною дією, після чого потерпілий став у стійку, і саме в цей момент він, розуміючи загрозу для себе, наніс удари. 
Потерпілий, у свою чергу, факт хапання за палець категорично заперечив.

Суд звертає увагу, що навіть за версією самого обвинуваченого, безпосереднім імпульсом до нанесення ударів стала не дія з пальцем, а те, що потерпілий став у стійку. 
Себто, саме ця обставина була сприйнята обвинуваченим як загроза та стала підставою для застосування фізичного насильства.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи стосовно ОСОБА_3 , у нього виявлено закриту травму лівої кисті переломи дистальної та середньої фаланг 4-го пальця лівої кисті, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості та могли утворитися 14.05.2025 внаслідок дії тупого травматичного впливу (удару, сильного згинання або скручування).

Сам обвинувачений визнавав, що перший удар ним було завдано саме лівою рукою, тобто тією, на якій у подальшому було встановлено перелом пальця. 
Потерпілий у своїх показаннях також зазначав, що під час нанесення ударів із лівої руки обвинуваченого випав ключ від автомобіля.

З урахуванням наведеного, а також характеру механізму утворення перелому, визначеного експертом як результат удару або різкого згинання чи скручування, суд вважає більш вірогідним, що зазначене тілесне ушкодження могло виникнути саме в момент нанесення обвинуваченим удару лівою рукою, у якій перебував ключ від автомобіля, а не внаслідок попередньої штовханини чи нібито машинального (як сам назвав це обвинувачений) хапання потерпілим за палець.

Така оцінка узгоджується як із послідовністю подій, викладених самим обвинуваченим, так і з висновком експерта щодо механізму утворення ушкодження.

Водночас матеріали провадження не містять достатніх даних і для беззаперечного висновку про те, що обвинувачений свідомо використовував ключ як знаряддя для посилення удару. 

Проте все ж таки наявні докази спростовують твердження обвинуваченого про те, що в момент нанесення ударів ключ перебував у його кишені.

Таким чином, сукупність досліджених доказів вказують про нанесення обвинуваченим щонайменше двох ударів кулаками в ділянку голови потерпілого, один із яких був завданий лівою рукою, а другий правою, що узгоджується з механізмом утворення тілесного ушкодження у самого обвинуваченого та його власними показаннями наданими суду.

Суд повторить знову, що обвинувачений доводив, що вирішальним моментом для нанесення ним ударів стало те, що потерпілий став у стійку, що він сприйняв як реальну загрозу для себе. Саме в цей момент, як він наполягав, він відчув небезпеку та вирішив фактично діяти на випередження.

Поруч із цим, суд враховує, що до цього між сторонами вже мала місце взаємна певна фізична взаємодія у виді штовханини з обох сторін, яка виникла на тлі словесного конфлікту, спровокованого ситуацією з блокуванням автомобіля. За встановленими обставинами, така штовханина відбувалася в умовах емоційного збудження обох учасників конфлікту та не супроводжувалася застосуванням будь-яких предметів чи очевидно небезпечних дій. 

Водночас під час свого допиту обвинувачений не зазначав, що в момент, коли потерпілий став у стійку, останній намагався завдати удару, чи навіть здійснив замах, або ж висловлював конкретні погрози чи вчиняв інші дії, які б вказували про безпосередній початок суспільно небезпечного посягання від якого слід захищатись.

Обвинувачений також і не вказував на наявність у потерпілого будь-яких предметів, якими той міг би заподіяти шкоду.

Як зазначалось вище судом, що у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Зіставляючи ці обставини суд висновує, що нанесення ОСОБА_3 двох ударів у ділянку голови потерпілого ОСОБА_7 відбулося не в момент реального та безпосереднього нападу, а у відповідь на словесний конфлікт та подальшу взаємну штовханину, при цьому обвинувачений не вказував на фактичну спробу завдання йому удару чи інші дії, які б вказували про початок посягання. 

Навіть якщо спиратися на версію обвинуваченого і припустити, що потерпілий мав намір почати бійку, обставини цього провадження не свідчать про те, що той мав намір застосувати більший ступінь насильства, ніж те, що застосовувалося у попередньому епізоді штовханини і, таким чином, обвинувачений опинився у стані необхідної оборони.

Отже, у діях ОСОБА_3 відсутні обов`язкові ознаки необхідної оборони, передбачені ст. 36 КК України, а заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень підлягає правовій оцінці на загальних підставах.

VII. Загальний висновок суду про доведеність вини обвинуваченого та оцінка наявності ознак складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України у контексті ключових правових питань

Суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, що за ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Суд оцінював вказані докази безпосередньо, а саме провівши під час судового розгляду допит потерпілого, свідків сторони обвинувачення, заслухав версію подій обвинуваченого, дослідивши письмові матеріали провадження, висновки експертиз тощо.

Судом була надана можливість сторонам кримінального провадження всебічно брати участь у допиті вказаних осіб та надавати заперечення щодо зібраних органом досудового розслідування доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування в конкретному провадженні за положеннями ст. 91 цього Кодексу.

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин, за яких відбулось вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення.

Суд, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів (письмових матеріалів, показань потерпілого, свідків та пояснень обвинуваченого) - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення доведеною, що ніяк не можна вважати припущенням суду, а є сукупністю вагомих підстав для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підсумовуючи проведений судом аналіз доказів у їх сукупності, із урахуванням внутрішньої логіки наданих суду показань, а також узгодженості встановлених фактів із вимогами закону, суд переходить до узагальненого вирішення двох визначальних питань, поставлених на початку цього вироку для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України, а саме:

1) Чи підтверджується наданими суду доказами факт спричинення потерпілому умисних тілесних ушкоджень та який ступінь їх тяжкості?

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема показань потерпілого, обвинуваченого, свідків, медичної документації, фотознімків та висновку судово-медичної експертизи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 спричинив потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку та забійні рани лобної ділянки, які відповідно до висновку експерта за № 042-911-2025 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (понад 6, але менше 21 доби).

Вказані обставини судом визнані доведеними.

2) Чи перебував обвинувачений ОСОБА_3 у стані необхідної оборони під час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 .?

Даючи оцінку обставинам конфлікту, механізму виникнення і розвитку подій, кількістю та характеру нанесених потерпілому ушкоджень, поведінку сторін конфлікту та досліджені докази, суд дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 не носили характер необхідної оборони.

Поведінка потерпілого не створювала реальної загрози життю чи здоров`ю обвинуваченого, натомість відповіді обвинуваченого на словесний конфлікт (навіть спровокований іншою стороною) були явно непропорційними, що виключає застосування положень ст. 36 КК України щодо правомірності його дій.

Сукупна відповідь на ці два питання дає підстави для єдиного можливого висновку - вина ОСОБА_3 у вчиненні умисного спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що спричинило короткочасний розлад здоров?я, повністю доведена.

Таким чином, дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України.

VIII. Призначення покарання

Положення КК України встановлюють, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ст.ст. 50, 65 КК України).

Варто вказати, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Однак, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання має бути домірним вчиненому.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, його характер, обставини вчинення, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює як ФОП, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, у цьому кримінальному провадженні судом не встановлено. 

Санкція ч. 2 ст. 125 КК України передбачає такі види покарань: штраф, громадські роботи, виправні роботи, пробаційний нагляд, обмеження волі.

Суд вирішуючи питання про обрання виду та розміру покарання, зважає на те, що вчинено кримінальний проступок, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, неодружений, дітей не має, навчається на магістратурі, є фізичною особою підприємцем, не перебуває на обліках лікарів нарколога та психіатра тощо.

Водночас суд має зважати й на дії потерпілого, який розпочав словесний конфлікт із обвинуваченим, використовуючи нецензурну лайну, тобто був ініціатором цього конфлікту, тому суд не вбачає підстав погодитись із стороною обвинувачення щодо обрання з альтернативно передбачених у санкції статті покарань у виді громадських робіт, та обирає найменш суворий вид, а саме штраф, але у найбільшому розмірі, визначеному законодавцем у цій санкції.

IX. Цивільний позов

У цьому кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_7 звернувся з позовом до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому кримінальному правопорушенні, то суд переходить до розгляду питання щодо вказаного цивільного позову.

9.1 Узагальненні вимоги заявленого цивільного позову

Потерпілий ОСОБА_7 просив суд стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду у розмірі 46 000 грн, яка складається з витрат на лікування (6 000 грн) та втрати заробітку (40 000 грн). 
Крім того, просив стягнути з обвинуваченого моральну шкоду у розмірі 500 000 грн, обґрунтовуючи її заподіянням фізичного болю та страждань, порушенням нормального способу життя, необхідністю лікування, а також негативними наслідками для його ділової репутації у зв`язку з характером роботи, що передбачає безпосередній контакт із клієнтами. 

Загальна сума заявлених позовних вимог становить 546 000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_3 впродовж розгляду кримінального провадження категорично заперечував з приводу заявлених позовних вимог. У свою чергу його захисник вказував, що заявлений цивільний позов не відповідає формі та змісту для позовної заяви, які передбачені ЦПК України.

Однак, суд не може погодитись з такими твердженнями захисника.

Частина 4 статті 128 КПК України приписує, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства. В той же час, ч. 5 цієї ж статті встановлює, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами, встановленими КПК України.

Отже, позов у кримінальному процесі розглядається та вирішується не лише за нормами цивільного права, але й з врахуванням положень кримінального процесуального права. 

У цьому кримінальному провадженні потерпілим цивільний позов був заявлений під час підготовчого судового засідання, тобто до початку судового розгляду. У ньому зазначено суд до якого подається позовна заява, прізвище та ім`я позивача, відомості щодо місця проживання, викладений зміст позовних вимог та ціна позову щодо вимог майнового та морального характеру. Позовна заява підписана особою, які її подала. 

Суд вважає, якщо окремі вимоги до змісту позовної заяви упущені, то це не свідчить про процесуальні порушення. Таке можливе з огляду на правову природу цивільного позову у кримінальному провадженні, а звідси й те, що цивільний позивач у кримінальному провадженні окрім прав та обов`язків власне цивільного позивача, має права та обов`язки, передбачені КПК України для потерпілого в частині, що стосується цивільного позову (ч. 3 ст. 61 КПК України), а також зважаючи на приписи КПК України, які взагалі не містять самостійних вимог щодо форми цивільного позову.

9.2 Щодо відшкодування матеріальної шкоди

Аналіз положень статей 55, 61, 62, 91, 127, 128, 130, 170, 242, 291 КПК України свідчить, що під шкодою у кримінальному провадженні розуміються втрати, яких зазнала потерпіла сторона у результаті викрадення, знищення або пошкодження майна, або шкода, завдана безпосередньо особі, її здоров`ю, діловій репутації внаслідок протиправної поведінки іншої особи.

Таким чином, майнова шкода - це наслідки кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, що мають вартісну форму та полягають у безпосередньому зменшенні матеріального блага особи (викрадення, пошкодження, знищення майна), у позбавленні її можливості одержати заплановані доходи, а також у понесенні особою будь-яких додаткових майнових витрат.

У кримінальному провадженні під матеріальними збитками у ст. 242 ч. 2 п. 6 КПК України треба розуміти грошову оцінку (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди (втрачених, додатково витрачених або недоотриманих майнових благ особою внаслідок порушення її прав та інтересів іншою особою), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування шкоди. Така позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Потерпілий ОСОБА_7 просив стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду у розмірі 46 000 грн, яка із його слів складається з витрат на лікування (6 000 грн) та втрати заробітку (40 000 грн).

Проте, до цивільного позову не долучено жодних документів, які б підтверджували фактичне понесення витрат на лікування, у тому числі чеків, квитанцій, накладних, договорів про надання медичних послуг або інших доказів, що підтверджували б про їх розмір та причинний зв`язок із подією яка мала місце 14 травня 2025 року. 

Суд враховує, що сторона захисту ще на стадії дослідження письмових доказів у першому судовому засіданні звертала увагу на зазначені недоліки, подавши письмові заперечення щодо обґрунтованості матеріальних вимог, однак у подальшому потерпілим та його представником так і не було надано жодних доказів на підтвердження фактично понесених витрат.

Що стосується вимог про стягнення втраченої заробітної плати, суд також погоджується з доводами сторони захисту про їх недоведеність. 

Окрім довідки про працевлаштування потерпілого у ТОВ «АВТ Баварія Київ», до позову не долучено відомостей про розмір його заробітної плати, середньомісячний дохід, відомостей бухгалтерського обліку чи розрахунків, які б дозволили встановити фактичний розмір втрати заробітку, навіть за період п`яти днів стаціонарного лікування. 

Незважаючи на послідовні заперечення сторони захисту, відповідні докази також надані не були.

З огляду на відсутність будь-яких доказів понесення матеріальних витрат на лікування та втрати заробітку, суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги потерпілого у частині стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

9.3 Щодо відшкодування моральної шкоди

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Слід врахувати, що загально відомим фактом, який не потребує доказуванню, є те, що будь-яке тілесне ушкодження супроводжується болем.

При цьому установлені в потерпілого тілесні ушкодження в момент заподіяння, та з моменту заподіяння до моменту відновлення цілісності частини тіла та загоєння ран, людина відчуває біль та дискомфорт, зміни в сталому образі життя, через вимушеність отримувати лікування, відвідування лікарів, а також ураховуючи частину тіла, яка отримала пошкодження (у цьому випадку лобна частина голови).

Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не має приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц).

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування має бути адекватним завданій шкоді.

Оцінюючи вимоги про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 моральної шкоди у сумі 500 000 грн, слід виходити з того, що у судовому засіданні було встановлено факт заподіяння обвинуваченим потерпілому легкого тілесного ушкодження.

Зазначене дає підстави вважати, що потерпілий ОСОБА_7 безсумнівно отримав моральні страждання, які мають бути відшкодованими в порядку та розмірі встановленому законом.

Під час судового розгляду надано докази та пояснення щодо тривалого фізичного болю, психологічних переживань, пов`язаних із необхідністю лікування, що вочевидь спричинило для потерпілого фізичні та психоемоційні переживання.

Крім того, потерпілий ОСОБА_7 брав участь у всіх судових засіданнях, під час допиту надав щирі пояснення щодо характеру пережитих ним моральних страждань, пов`язаних із фізичним болем, порушенням звичного способу існування та негативними наслідками для його особистого та професійного життя.

Отже, обставини заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я, підтверджуються не лише його особистими поясненнями, але й даними судово-медичної експертизи та медичною документацією.

Також суд враховує, що протягом більш ніж за півроку, що минули з моменту вчинення кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_3 добровільно жодних заходів для відшкодування моральної шкоди не вжив. Відсутність будь-яких кроків до відшкодування завданої шкоди поглиблює характер моральних страждань потерпілого.

Враховуючи зазначене, а також принципи розумності, справедливості та співмірності розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині моральної шкоди частково у розмірі 100 000 гривень.

X. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід під час досудового розслідування та судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.
Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.
Долю речових доказів вирішити у порядку ст. 100 КПК України.
Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись статтями 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн.

Запобіжний захід під час досудового розслідування та судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.
Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов потерпілого задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_7 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Після набрання вироком законної сили, речові докази у провадженні, а саме: 
- диск з рентген знімками на ім?я ОСОБА_19 з КНП «КМКЛ ШМД»; диск з дослідженням СКТ на ім?я ОСОБА_7 з КНП «КМКЛ ШМД»; консультативний висновок невропатолога від 20.05.2025 з ТОВ «Еншуріа Медікал Україна», залишити при матеріалах кримінального провадження;
- медичну карту стаціонарного хворого № 9352 на ім?я ОСОБА_7 з КНП «КМКЛ ШМД», залишити на відповідальне зберігання КНП «КМКЛ ШМД».

Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_20