02.04.26
22-ц/812/694/26
Провадження № 22-ц/812/694/26

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 квітня 2026 року м. Миколаїв
справа № 490/7581/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_3 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 06 січня 2026 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі
за позовом
ОСОБА_4  до  ОСОБА_2  про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
У вересні 2025 року  ОСОБА_4 , через свого представника ОСОБА_1 звернувся із позовом до  ОСОБА_2  про розірвання шлюбу. 
Позивач зазначав, що 24 листопада 2004 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Донецьку, про що складено актовий запис за №972. 
Від спільного шлюбу у сторін народилися діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 
Позивач зазначав, що спільне життя у нього з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими, з березня 2022 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Під час сумісного проживання між сторонами виникали непорозуміння, викликані різними поглядами щодо спільного проживання та ведення господарства, в результаті чого було втрачено почуття взаємної любові та поваги. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу є неможливим і суперечить його інтересам. Враховуючи викладене, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений 24 листопада 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис за №972. 
05 січня 2026 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява, в якій вона просила надати строк для примирення, терміном на 6 місяців. В обґрунтування заяви зазначала, що між подружжям час від часу дійсно виникають незначні непорозуміння щодо ведення спільного господарства, однак про намір розірвати шлюб чоловік жодного разу її не повідомляв. Конфліктні обставини які виникли через збройну агресію рф, та які вимусили її разом з дітьми виїхати в більш безпечне місто, мають тимчасовий та побутовий характер. Заявниця зацікавлена у збереженні сім`ї, вважає, що розірвання шлюбу негативно вплине на дітей, та щиро висловлює бажання до примирення з чоловіком. 

Узагальнені доводи інших учасників
Представник ОСОБА_4 – адвокат Ротар А.Л. надала письмові заперечення на клопотання відповідачки про надання строку на примирення, в яких зазначала, що позивачем усвідомлено і остаточно прийнято рішення про припинення сімейних відносин з відповідачкою ОСОБА_2 , оскільки подальше спільне життя стало неможливим через відсутність взаєморозуміння, конфліктність і різні погляди на життя, а тому категорично заперечує проти надання будь-якого строку для примирення у справі про розірвання шлюбу. Вважає заяву відповідачки про бажання зберегти шлюб та її прохання про надання строку на примирення спробою штучного затягування розгляду справи, оскільки жодних об`єктивних ознак реального примирення немає. На підтвердження цього зазначала, що шлюб між сторонами фактично припинив своє існування ще до моменту подачі позову. Вже майже чотири роки сторони проживають окремо, жодного спілкування між позивачем та відповідачкою не існує: ні дзвінків, ні листування, ні контактів взагалі. Періодичне спілкування має виключно конфліктний характер та стосується винятково питань розподілу спільного майна подружжя.
Крім того, просить врахувати суд, що діалогів щодо збереження шлюбу не було й бути не може. Підстави, на які посилається відповідачка у своїй заяві, не відповідають дійсності, оскільки ще в травні 2025 року ОСОБА_2 зверталась до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. У зазначеному позові ОСОБА_2 вказувала, що «тривалий час кожен із нас живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила існування». За такого, примирення в такій ситуації є неможливим і непродуктивним, а штучне відтермінування розгляду справи лише поглиблює конфлікт і створює додаткове психологічне навантаження на сторони.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 січня 2026 року позов задоволено. Постановлено розірвати шлюб, зареєстрований 24 листопада 2004 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Донецька, між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 972.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом врахована позиція позивача, відповідно до якої позивач наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує проти надання строку для примирення.
Крім того, у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва, перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. У межах зазначеної справи ОСОБА_2 було подано заяву про залишення позову без розгляду.
Первісний позов про розірвання шлюбу було подано ОСОБА_2 ще 02 червня 2025 року, однак протягом значного проміжку часу подружжя не дійшло примирення, що свідчить про відсутність реальних підстав вважати можливим збереження сім`ї.
Враховуючи вищевикладене та з огляду на відсутність з боку позивача волевиявлення щодо встановлення строку на примирення з дружиною, суд вважає, що задоволення клопотання відповідача буде суперечити статтям 24, 56 СК України, а тому заявлене клопотання не підлягає задоволенню.
На час звернення до суду сторони подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру, оскільки між сторонами відсутнє взаєморозуміння, інтереси, утрачені первісні почуття. Суд дійшов висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї сталі неможливі і суперечать інтересам позивача, що має істотне значення, у зв`язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб - розірванню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2  – адвокат Макєєнко О.В., зазначає, що з рішенням суду першої інстанції вони не згодні у повному обсязі. Вважають його не законним і необґрунтованим через грубе порушення процедури розгляду справи, штучне формування мотивів рішення суду, неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження доказів та оцінки, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з допущеним судом порушеннями матеріального та процесуального права. Апелянт просив скасувати рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що жодних повісток в підсистемі "Електронний суд" про розгляд справи сторонам не надсилалось. 05 січня 2026 року в підсистемі "Електронний суд" адвокатом Макєєнко О.В. - представником ОСОБА_2 направлено заяву про відкладення розгляду справи, (дата доставки до електронного суду файлу з текстом документа 05.01.2026 о 18:30 год) відповідно картки руху документа. Підставою відкладення розгляду справи слугувало те, що 30 грудня 2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 направлено заяву про надання строку на примирення. Відповідно трекінгу Укрпошти зазначений лист станом на 05 січня 2026 року до суду не доставлено. 06 січня 2026 року об 11:45 год. в підсистемі "Електронний суд" заяву про надання строку для примирення від ОСОБА_2 доставлено до електронного суду файлу з текстом документа, скановану копію відповідної заяви долучено до Електронної справи не було. Реєстраційна картка вхідного документа без сканованої копії була доставлена до Електронної справи вже після призначеної дати та часу (06.01.2026 о 11:00 год.) розгляду справи. 
06 січня 2026 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подано заперечення на клопотання (заяву), дата доставлення до Електронного суду файлу з текстом документа 06.01.2026 о 18:30 год відповідно картки руху документа. В зазначеному запереченні представник позивача зазначала, що відповідачка через свого представника 05.01.2026 року подала клопотання про надання строку на примирення, що в свою чергу підтверджує, що представником позивача в підсистемі "Електронний суд" ознайомлено з заявою про відкладення розгляду справи, а не самою заявою про надання строку на примирення. Таке викладення обставин: прямо суперечить офіційним даним електронного суду; не є технічною опискою або неточністю; створює штучну процесуальну реальність, покликану обґрунтувати відмову суду першої інстанції врахувати заяву відповідача належним чином. Фактично суд першої інстанції змінив хронологію подій заднім числом, що є неприпустимим для судового рішення та ставить під сумнів його об`єктивність і добросовісність. 
Виходячи з наведеного суд першої інстанції достовірно знав про існування волевиявлення ОСОБА_2 щодо примирення, однак свідомо проігнорував цю інформацію, не відклав розгляд справи та розглянув її у спосіб, який унеможливив реалізацію гарантованого законом права на примирення. Такі дії суперечать не лише статті 111 СК України, а й завданню цивільного судочинства загалом.
Суд першої інстанції при розгляді справи відійшов від засад змагальності та рівності сторін, унаслідок чого процес був позбавлений балансу, а ухвалене рішення — ознак справедливого судового розгляду, а саме штучне створення процесуальної переваги одній зі сторін. Судом було створено процесуально привілейоване становище позивача, оскільки, суд прийняв до уваги та поклав в основу мотивів рішення заперечення представника позивача, які були подані після призначеного та фактично проведеного судового засідання; ці заперечення не були предметом безпосереднього судового розгляду; відповідач не мав жодної процесуальної можливості надати пояснення, заперечення або контраргументи щодо зазначених доводів. Таким чином, суд фактично дозволив позивачу формувати доказову та аргументаційну базу вже після завершення розгляду справи, що саме по собі є несумісним із принципами цивільного процесу.
Апелянт зазначає, що відповідач був позбавлений реального, а не формального права бути почутим, оскільки: суд першої інстанції розглянув справу до фактичного надходження та реєстрації заяви відповідача про надання строку на примирення, попри те, що суд був заздалегідь повідомлений про її подання; клопотання про відкладення розгляду справи було проігноровано без мотивованого вирішення; відповідач не отримав можливості реалізувати гарантоване законом право на примирення та довести свою позицію щодо збереження сім`ї. За таких обставин участь відповідача у процесі була зведена до формальності, а його процесуальні права — фактично нівельовані. 
Сукупність процесуальних дій суду свідчить про те, що суд спочатку допустив розгляд справи без урахування позиції відповідача, а вже після цього підбирав аргументацію для обґрунтування ухваленого рішення. Мотивувальна частина рішення побудована на документах, поданих поза межами судового засідання, що виключає можливість вважати таке рішення результатом безпосереднього судового розгляду; суд не здійснив реального аналізу доводів сторін, а лише формально виклав позицію, яка дозволяла завершити справу без дотримання змагальної процедури. У результаті рішення суду стало не наслідком змагальності сторін, а формальним процесуальним завершенням справи відповідно до заздалегідь обраного судом підходу, що є несумісним із вимогами статей 12, 13 ЦПК України та принципами справедливого судочинства. 
Отже, суд першої інстанції при розгляді справи відійшов від засад змагальності та рівності сторін, унаслідок чого процес був позбавлений балансу, а ухвалене рішення — ознак справедливого судового розгляду. 
Заперечення представника позивача не може бути перешкодою для встановлення строку на примирення, оскільки ОСОБА_2 бажає примиритися і вона має право вжити заходів для примирення, а суд зобов`язаний встановити строк для цього незалежно від бажання позивача, оскільки таке примирення не суперечить моральним засадам суспільства. Також судом першої інстанції проігноровано дійсні причини позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясування фактичних взаємини подружжя, обставини життя подружжя. Тобто суд першої інстанції розглянув справу без особистої позиції ОСОБА_4 , без поданих документів, що унеможливило ухвалення законного та обґрунтованого рішення, що є порушенням та підставою для скасування рішення, оскільки відповідач фактично був усунутий від участі у процесі. 

Узагальненні доводи інших учасників справи
На вказану апеляційну скаргу представник позивача - Ротар А.Л. подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта є необґрунтованими та безпідставними.
Зазначає, що твердження представника ОСОБА_2 – адвоката Макєєнко О.В. про те, що станом на 05 січня 2026 року клопотання ОСОБА_2 про примирення до суду не доставлено, спростовується трекінгом поштового відправлення Укрпошти №6505200403530, з якого вбачається, що дане поштове відправлення було доставлено до суду 05 січня 2026 року. Дане поштове відправлення було зареєстровано судом в день його надходження 05.01.2026 року після 11:15 год. 
Письмові заперечення були надані представником позивача після одержання в кабінеті Електронного Суду відомостей про реєстрацію заяви ОСОБА_2 про надання строку на примирення.
Твердження представника відповідача про те, що суд прийняв до уваги заперечення представника позивача, які були подані після призначеного та фактично проведеного судового засідання є надуманими та не підтверджуються жодними доказами. Більш того, дані твердження повністю спростовуються матеріалами справи та відомостями по справі наявними в Електронному суді. Клопотання сторони відповідача про надання строку на примирення фактично було розглянуто та обґрунтовано відмовлено в його задоволенні. Дані доводи сторони відповідача фактично зводяться до не згоди ОСОБА_2 та її представника з відмовою в задоволенні їх клопотань про відкладення судового розгляду та надання сторонам строку на примирення. 
Щодо тверджень про позбавлення відповідача реальної можливості впливати на хід та результати справи то вони спростовуються матеріалами справи та судовим рішенням. З огляду надходження до суду клопотання ОСОБА_2 про надання строку на примирення у строк до судового засідання (05.01.2026) та висловлення стороною позивача своєї позиції по суті даного клопотання (06.01.2026), суд обґрунтовано здійснив його розгляд по суті. Окрім того, клопотання про відкладення судового розгляду вже заявлялося представником відповідача ОСОБА_3 06.11.2025 року та було задоволено судом, що свідчить про відсутність переваг жодної із сторін.
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. 
Судом першої інстанції встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18. Отже, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. 

2. Мотивувальна частина 
У судове засідання апеляційного суду відповідачка та її представник не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного. 

Встановлені судом першої інстанції обставини справи 
Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2004 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції міста Донецька, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис за №972.
Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, вони не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною 2 статті 104 та частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, сімейне життя сторін не склалося, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно не з`ясовувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу; на думку відповідачки, об`єктивних причин для розпаду їх сім`ї немає, підстави, які позивач вказує в позові є надуманими, нічим не підтвердженими, а його звернення з позовом до суду є поспішним, не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідачки не підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не надав сторонам строк на примирення, колегія суддів відхиляє.
Відповідно до статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).
У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Передбачене частиною 1 статті 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Позивач заперечував проти надання строку для примирення, направивши до суду свої доводи.
Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для надання строку для примирення.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом спотворено хронологію надходження клопотання представника відповідачки про відкладення (перенесення) розгляду справи, заяви відповідачки про надання строку на примирення та заперечень представника позивача на клопотання відповідачки про надання строку на примирення, колегія суддів відхиляє, оскільки це суперечить матеріалам справи.
Зокрема вбачається, що клопотання представника відповідачки про відкладення (перенесення) розгляду справи зареєстровано судом 5 січня 2026 року вх. № 169/26, заява відповідачки про надання строку на примирення зареєстрована судом 5 січня 2026 року вх. № 217/26. В день розгляду справи – 6 січня 2026 року, до суду надійшли письмові заперечення представника позивача на клопотання відповідачки про надання строку на примирення, які зареєстровані судом за вх. № 299/26. Крім того, в цей же день суд зареєстрував за вх. № 304/26 аналогічні заперечення представника позивача на клопотання відповідачки, які були сформовані в системі «Електронний суд».
Отже, реєстрація письмових заперечень представника позивача на клопотання відповідачки про надання строку на примирення підтверджує своєчасність їх надходження до суду в день розгляду справи, та можливість врахування судом під час постановлення оскаржуваного рішення.
До того ж, колегія суддів враховує, що як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції, сторони у судове засідання не з`явилися, а відтак суд ухвалив рішення у порядку частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, відповідно до яких у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловив.
А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_2 порушує його права та впливає на його інтереси.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім`ї через наявність дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємин сторін і не впливає на можливість виконання батьками дітей своїх батьківських обов`язків.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 січня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді	Т.Б. Кушнірова  	

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 03 квітня 2026 року.