ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/856/25	Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І. 	
Провадження № 22-ц/817/169/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів — Костіва О.З., Храпак Н.М.
за участю секретаря — Панькевич Т.І.,
позивача та представників сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №594/856/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року (ухвалене суддею Зушман Г.І., повний текст рішення складено 24 листопада 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, 

ВСТАНОВИВ:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що відповідачка є власником 2/3 часток домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , проте свідоцтва про право власності не отримувала. Крім того, спадковим майном є земельна ділянка (пай) площею 1,38 га, кадастровий номер 6120881200:01:001:0208, яка за заповітом ОСОБА_3 від 24.11.2017 року також переходить до спадкоємця ОСОБА_2 , оскільки сестра ОСОБА_4 - відмовилась від спадщини в її користь.
Зазначав, що 12.05.2018 року він сплатив відповідачці грошові кошти в розмірі 9800 доларів США, розмір яких був узгоджений завчасно в якості повної вартості 2/3 часток зазначеного вище домоволодіння та вартості земельної ділянки (паю) площею 1,38 га, кадастровий номер 6120881200:01:001:0208, а після спливу 6-ти місячного строку на прийняття спадщини відповідачка мала оформити це майно на нього. 
Проте, у зв`язку з тим, що були відсутні правовстановлюючі документи на дане майно та через постійні відрядження відповідачки за межі території України, оформити цю домовленість було неможливо. 
Вказував на те, що відповідачка також не подала обіцяні заяви до нотаріуса про відмову в спадкуванні даного майна на його користь . 
Зазначав, що він на даний час єдиний, хто користується спадковим майном.
На підставі наведеного, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 12.05.2018 року між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо: 2/3 часток вищезазначеного домоволодіння та 1/1 частки земельної ділянки (пай) площею 1,38 та, кадастровий номер 6120881200:01:001:0208, за умовами якого визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку (пай) площею 1,38 га, к/н 6120881200:01:001:0208, яка знаходиться на території Скала-Подільської селищної ради (колишньої Бурдяківської сільської ради Борщівського району) Чортківського району Тернопільської області, та право власності на 2/3 частки вищезазначеного домоволодіння і припинити право власності ОСОБА_2 на дані об`єкти нерухомості.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.
Вважає рішення місцевого суду незаконним.
Вказує на те, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 220 ЦК України.
Вважає, що суд не звернув уваги на те, що договір фактично виконаний, розписка прямо підтверджує отримання відповідачкою всієї узгодженої сторонами суми вартості майна, а позивач є фактичним володільцем та користувачем цього майна.
Звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції ВСУ від 06.09.2017 року №6-1288цс17, згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Вважає, що суд не навів мотивів, чому розписка є недопустимим доказом.
Звертає увагу на те, що суд не врахував визнання позову відповідачем.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Романішин О.О. просять задовольнити вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.
В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 — адвокат Малькут О.О. просить задовольнити вимоги апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 , є рідними братом та сестрою, що підтверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 20.05.2016 та ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 від 06.05.1965 та копією свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 19.10.1985.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Бурдяківці Борщівського району Тернопільської області помер батько сторін ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 23.07.2015 року.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 10.08.2016 (справа № 594/750/16-ц), яке 22.08.2016 набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як за спадкоємцем за законом, право власності на 1/3 частину будинковолодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .
У мотивувальній частині даного рішення зазначено, що згідно довідки Бурдяківської сільської ради № 447 від 19.05.2016 та копій особового рахунку з погосподарських книг Бурдяківської сільської ради за 1986-1995 рр., двір, що знаходиться в АДРЕСА_1 і членами якого були: ОСОБА_6 - голова двору, дружина - ОСОБА_3 та донька – ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ), відносився до категорії колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року ці ж члени колгоспного двору є такими, що не втратили права на частку в колгоспному дворі.
Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд, виготовленої Борщівським районним БТІ 18.05.2016, інвентаризаційна вартість домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 становить 246849,00 грн. основна його частина побудована в 1930 році, господарські будівлі та прибудови в 1938-1984 роках.
Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №020499 від 23.12.2004 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.10.2023 власником земельної ділянки площею 1,38 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6120881200:01:001:0208, є ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 24.11.2017 року склала заповіт, яким належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку (пай) площею 1,38 га, серії ЯА №020499, заповіла в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_8 
ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Бурдяківці Борщівського району Тернопільської області померла матір сторін ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 23.02.2018 року.
ОСОБА_8 відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 в користь відповідачки ОСОБА_2 , про що подала нотаріусу відповідну заяву 02.05.2018 року.
Відповідачка ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом, про що подала нотаріусу відповідну заяву 02.05.2018 року.
Згідно розписки ОСОБА_2 від 12.05.2018, відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9800 доларів США в рахунок відмови в користь ОСОБА_1 права на спадщину після смерті батьків на наступне майно: 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку (пай) площею 1,38 га, кадастровий номер 6120881200:01:001:0208. Вартість вказаного майна, яке належить їй після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 сплачена повністю в розмірі, який узгоджений за угодою сторін.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання договору дійсним у даній справі лише усуне такий недолік, як відсутність нотаріального посвідчення, що є неможливим з огляду на недодержання сторонами вимоги закону про зміст договору купівлі-продажу. Також місцевий суд вважав, що перебування відповідачки за межами України, не є проявом ухилення від посвідчення правочину та обставиною, яка підтверджує втрату такої можливості, а відтак і підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 140/2001/17, від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18, від 21 квітня 2023 року у справі № 469/159/13-ц.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.
Так, обґрунтовуючи вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 12.05.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач посилався на те, що 12.05.2018 року він сплатив відповідачці грошові кошти в розмірі 9800 доларів США, розмір яких був узгоджений завчасно в якості повної вартості 2/3 часток зазначеного вище домоволодіння та земельної ділянки, а після спливу 6-ти місячного строку на прийняття спадщини відповідачка мала оформити це майно на нього, проте, у зв`язку з тим, що були відсутні правовстановлюючі документи на дане майно та через постійні відрядження відповідачки за межі території України, оформити цю домовленість було неможливо. 
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що сторонами не доведено обставин, які б свідчили про факт безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину та втрату нею можливості з будь-яких причин його нотаріально посвідчити.
Відповідно правильним є висновок суду першої інстанції про те, що перебування відповідачки за межами України, не є проявом ухилення від посвідчення правочину та обставиною, яка підтверджує втрату такої можливості, а відтак і підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Більше того, Верховний Суд у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 947/15160/22 дійшов висновку, про те, що навіть тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язаної з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а отже і не свідчать про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів частини другої статті 220 ЦК України.
Також колегія суддів акцентує увагу на тому, що на підтвердження договору купівлі-продажу 2/3 частки вищезазначеного домоволодіння та земельної ділянки для ведення товарного сільського господарського виробництва площею 1,38 га, кадастровий номер 6120881200:01:001:0208, позивачем було надано розписку ОСОБА_2 від 12.05.2018 року, згідно якої остання отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 9800 доларів США в рахунок відмови в користь ОСОБА_1 права на спадщину після смерті батьків на вищезазначене майно.
Однак ця розписка не є договором купівлі-продажу, оскільки не містить істотних умов, що притаманні такому договору.
Більше того, домовленості, про які стверджує позивач, мали місце до введення в Україні воєнного стану, а отже будь-які обмеження пов`язані із воєнним станом не впливали на можливість сторін укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна у 2018 році.
Такі висновки кореспондуються із правовими висновками, що містяться у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2025 року у справі №142/681/23.
Відтак, спірний договір купівлі-продажу вищезазначених 2/3 частки будинковолодіння та земельної ділянки, є нікчемним з огляду на недотримання вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору.
Більше того, апеляційний суд звертає увагу на відсутність у продавця зареєстрованого права власності на вищезазначене нерухоме майно, що є предметом позову, що виключає можливість визнання такого договору дійсним та свідчить про його нікчемність.
Крім того, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що вищезгадану розписку було складено під час дії мораторію на купівлю-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, який було скасовано тільки з 01 липня 2021 року згідно із Законом №552-IX.
З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дійсним у судовому порядку.
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував визнання позову відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц вказано, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 06 березня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Костів О.З.

Храпак Н.М.