Справа № 541/4482/25
Номер провадження 2/541/306/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

12 лютого 2026 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді – Городівського О.А.,
за участю секретаря судового засідання – Ніколаєнко М.В.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Миргородської міської ради,
в с т а н о в и в:
18 листопада 2025 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від представника позивача адвоката Довганич Олени Олександрівни надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Миргородської міської ради.
На підтвердження свої позовних вимог вказала, що з 24 липня 2020 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2 . Від вказаного шлюбу в них народилась дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07 травня 2025 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області шлюб було розірвано. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 вересня 2025 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини. Питання місця проживання неповнолітніх дітей під час розірвання шлюбу вирішено не було. З початком повномасштабної війни в Україні, ще до розірвання шлюбу, позивач  ОСОБА_1 разом з дитиною виїхала за межі України та постійно проживає на території Федеративної Республіки Німеччина. З 19.03.2022 дитина постійно проживає разом із матір`ю за межами України, між ними сформувався стійкий психоемоційний зв`язок, що підтверджується висновком психолога. Натомість психоемоційний зв`язок із батьком відсутній, тривале проживання окремо спричинило відчуженість. Позивачка забезпечила належні житлові умови, має стабільний дохід, дитина соціалізована, відвідує навчальний заклад та додаткові заняття. Відповідач має обмежені можливості щодо забезпечення повноцінного догляду за дитиною з огляду на стан здоров`я. Враховуючи принцип найкращих інтересів дитини, її проживання разом із матір`ю є обґрунтованим та таким, що відповідає її фізичному й психологічному розвитку. Просила суд визначити місце проживання малолітнього сина за місцем її проживання.
Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 60).
04.02.2026 на адресу суду від представника відповідача – адвоката Зарицької К.Ю., надійшла заява про визнання позову. Представник вказала, що в межах наведеної справи відсутній предмет спору, відповідачем  ОСОБА_2 не спростовується факт визнання місця проживання дитини з позивачкою, проти проживання дитини з матір`ю батько дитини ніколи не заперечував та не заперечує. Просила розгляд справи проводити за відсутності відповідача та його представника (а.с. 86-87).
Представник позивача не з`явилася в судове засідання, направила до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Просила суд ухвалити рішення за результатами розгляду справи, у зв`язку з визнанням відповідачем позову (а.с. 93, 94-95).
Представник третьої особи служби у справах дітей Миргородської міської ради Ревенчук С.Ю. надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без участі представника третьої особи, при розгляді справи покладалась на розсуд суду, врахувавши інтереси малолітньої дитини (а.с. 89).
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ним буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки і піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року №39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27.11.1992, №250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01.07.2017 у справі «М.С. проти України» (заява №2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги обставини, що мають істотне значення, але насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17 жовтня 2020 року (а.с. 5).
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.05.2025 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 12).
З початком повномасштабної війни в Україні, з 19.03.2022 позивач ОСОБА_1 разом з дитиною виїхала за межі України та постійно проживає на території Федеративної Республіки Німеччина за адресою: 1, 79862 Хьохеншванд, що підтверджується довідкою виданою громадою Хьохеншванд про підтвердження реєстрації від 11.06.2025 (а.с. 8-9). В свою чергу ОСОБА_2 повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю (а.с. 86-87).
Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення.
Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
Психоемоційний зв`язок дитини з відповідачем ОСОБА_2 відсутній, а проживання окремо від матері ОСОБА_1 є травматичним для психіки дитини та суперечить її найкращим інтересам, а тому проживання дитини разом з батьком виключається. Дана обставина підтверджується психологічним висновком складеним психологом ОСОБА_4 від 22.07.2025 (а.с. 15-19).
Крім того, відповідно до висновку Управління з питань молоді Окружного управління Вальдсхут Федеративної Республіки Німеччина, представник якого 16.10.2025 здійснив оцінку умов проживання дитини за місцем її проживання зазначено, що ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_5 та своєю матір`ю проживає три з половиною роки в квартирі в м. Хьохеншванд. Дитина відвідує дитячий садок, який знаходиться в пішій доступності від місця проживання родини. Звіт з дитячого садочка показує, що дитина встановила стабільні стосунки з вихователями та помітно почувається комфортно у своєму повсякденному житті. Його стосунки з матір`ю довірливі та конструктивні. Дитина грає у футбол, відвідує дитячу гімнастику, дошкільна та приватні уроки німецької мови та проводить час зі своїми друзями з дитячого садка. Через відстань між відповідачем та дитиною за останні кілька років виникла певна відчуженість, дитина немає психо-емоційного зв`язку з батьком (а.с. 36-37).
Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Таким чином, з метою забезпечення саме інтересів дитини, враховуючи вік та стан здоров`я дитини, його психологічний стан, умови, створені матір`ю, наявність у матері постійного доходу, чітке бажання дитини проживати з матір`ю, проживати за кордоном, прихильність до матері, отримання від матері лікування, оздоровлення, допомоги під час освітнього процесу, у фізичному розвитку, створення матір`ю спокійного і стійкого середовища для проживання, навчання, розвитку дитини, наявність соціальних зв`язків дитини за кордоном, а також те, що відповідач визнав позовні вимоги та таке визнання не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .
При цьому суд наголошує, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у його житті та розвитку, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку, незалежно від того з ким хлопчик буде проживати.
Одночасно, суд звертає увагу позивача ОСОБА_1 про недопущення у перешкоджанні у побаченнях ОСОБА_2 з сином.
Керуючись ст.ст. 160,161 СК України, ст.ст. 13, 206, 263, 265, 354 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Позовну заяву ОСОБА_1 – задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою с. Мілуватка Сватівського району Луганської області, за місцем її проживання.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	  	О.  А.  Городівський