ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року	Львів	Справа №140/8307/25 пров. №А/857/46608/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 140/8307/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управлінню Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
місце ухвалення судового рішення 	м. Луцьк	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Стецик Н.В. 	
дата складання повного тексту рішення	29.09.2025	

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також – ГУ ПФУ в м. Києві) про визнання протиправним та скасування рішення від 08.07.2025 №032950012700; зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 24.07.2025.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 140/8307/25 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що за період навчання були періоди канікул, святкові та вихідні дні, які він проводив за місцем свого постійного проживання у с. Городок Маневицького району Волинської області. Зазначає, що незначна відстань між населеними пунктами м. Луцьк та с. Городок та інтенсивність руху громадського транспорту давало йому можливість в короткий проміжок часу дістатися як до місця навчання, так і до місця його проживання. Наголошує, що факт його проживання на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993 перевірявся відповідними комісіями при видачі йому посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Відтак, скаржник вважає, що він набув право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.
Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має право на зниження пенсійного віку на 3 роки, відповідно до норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки станом на 01.01.1993 року позивач прожив на території гарантованого добровільного відселення менше 3 років.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.9).
01.07.2025 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. За принципом екстериторіальності його заява була розглянута ГУ ПФУ у м. Києві, рішенням якого №032950012700 від 08.07.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Підставою для прийняття зазначеного рішення слугувало те, що згідно довідки від 04.04.2025 №215 підтверджено періоди проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, які складають 2 роки 4 місяці 3 дні. Страховий стаж враховано повністю та складає 33 роки 2 місяці 22 дні (а.с.20).
Не погоджуючись із вказаним рішенням ГУ ПФУ у м. Києві, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.03.2003 року передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За нормою статті 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 32 років.
Сторонами не заперечується та обставина, що позивач на час звернення до відповідача має страховий стаж 33 роки 02 місяці 22 дні.
Позивач просить відповідача призначити пенсію зі зменшенням встановленого законом віку виходу на пенсію, як особі, яка постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі Закон № 796-XII).
Відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, умовою для надання пенсій особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожні 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, є те, що особа повинна була прожити або відпрацювати у цій зоні не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.
У іншому випадку питання про зменшення пенсійного віку не розглядається.
Крім того, початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється особам, які постійно проживали або постійно працювали у цій зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за кожні 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років визначається залежно від часу проживання, роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії.
Відповідно до статті 15 Закон № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Апеляційний суд встановив те, що позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.9).
Таке посвідчення, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону № 796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років.
Апеляційний суд наголошує на тому, що позивач має посвідчення, як особа, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення.
Зважаючи на наведене, право на зниження пенсійного віку, кількість років зниження якого залежить від тривалості проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення.
Як випливає з довідки Городоцького старостинського округу Прилісненської сільської ради №215 від 04.04.2025 (а.с.17) ОСОБА_1 з 01.01.1986 по 28.08.1988, з 03.07.1993 по 14.12.1993 та з 24.11.1994 по дату видачі даної довідки був постійно зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 . 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи село Городок було віднесене до 3 зони гарантованого добровільного відселення.
З долученої до матеріалів справи копії довідки Луцького національного технічного університету №1082/01-12 від 11.06.2025 встановлено, що наказом №1915-4-01 від 04.08.1988 позивача було зараховано студентом 1 курсу машинобудівного факультету на денну форму навчання, а наказом №159/с від 30.06.1993 – відраховано з даного навчального закладу у зв`язку з закінченням теоретичного курсу навчання, виконанням та захистом дипломного проекту (а.с.18).
Навчальний заклад, в якому навчалася позивач на денній формі навчання у вищевказаний період, розташований у м. Луцьк, яке не відноситься до зони ні гарантованого добровільного відселення, ні посиленого радіологічного контролю. Відстань між селом Городок та м. Луцьк складає понад 80 км.
При цьому колегія суддів зазначає, що перебування у зоні гарантованого добровільного відселення та/або посиленого радіологічного контролю протягом вихідних днів та днів канікул не підпадає під поняття постійного проживання у такій зоні, позаяк постійне проживання це не тимчасовий візит чи робота, а стабільне, довготривале перебування у вказаній зоні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт постійного проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
При цьому на переконання колегії суддів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду, відображені у постановах від 19.09.2019 у справі №556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 02.10.2024 у справі № 500/551/23, від 11.11.2024 у справі №460/19947/23, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги про наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, то на переконання колегії суддів з урахуванням правового висновку, відображеного Верховним Судом у постанові від 18.03.2025 у справі №460/27065/23, наявність у позивача посвідчення особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII.
З урахуванням того, що в період 04.08.1988 по 30.06.1993 року позивач навчалася на денній формі навчання у Луцькому національному технічному університеті (м. Луцьк), то вказане виключає можливість його фактичного проживання у зоні радіоактивного забруднення с. Городок, та як наслідок вказаний період не може бути зарахований судом для зменшення пенсійного віку позивача на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, позаяк не підтверджує фізичного місцезнаходження та фактичного проживання/ роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.
Як наслідок суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звертаючись з заявою до про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ, позивач не набув права на призначення такої пенсії.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року у справі № 140/8307/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос