Справа № 212/2677/26
2/212/3486/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року місто Кривий Ріг
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі:
головуючого судді – Козлова Д. О.,
за участю секретаря – Пижик В. О.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
за участі позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – Фурманюк І. В., -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що з відповідачем по справі ОСОБА_2 вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 2012 року. Від шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 26 червня 2013 року за нотаріально посвідченим нотаріусом договором купівлі-продажу квартири на спільні грошові кошти сторонами було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . При цьому договір купівлі-продажу квартири був оформлений на ОСОБА_2 , проти чого ОСОБА_1 не заперечувала, надавши письмову згоду на укладення відповідачем такого договору. Після придбання вказаної нерухомості ОСОБА_1 , відповідач та їх спільні діти були зареєстровані в такій квартирі, де вона із дітьми мешкає надалі. Однак півроку назад подружнє життя позивача із відповідачем було припинено, тому зараз вирішується справа в суді про розлучення сторін. При цьому відповідач не визнає, що частка ОСОБА_1 в спірній квартирі складає 1/2, тому добровільно вирішити спір не вдається можливим. На підставі наведеного вмотивування просила суд розділити між нею та ОСОБА_2 спільне сумісне майно їх подружжя, кв. АДРЕСА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину такої нерухомості, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки витрати зі сплати судового збору та на оплату експертного висновку.
Представник відповідача, адвокат Фурманюк І. В., подала відзив, де вказувала, що ОСОБА_2 не заперечує проти проведення поділу спільного майна подружжя сторін шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_2 .
Позивачка, ОСОБА_1 , у судовому засіданні підтримала заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі, які просила суд задовольнити.
Відповідач, ОСОБА_2 , та його представни, адвокат Фурманюк І. В., у судовому засіданні підтримали доводи, викладені у відзиві на позов, не заперечуючи при цьому проти задоволення заявлених позивачкою вимог.
За ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим у підготовчому провадженні ухвалити рішення внаслідок визнання позову відповідачем, на підставі чого заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом було встановлено, що з 7 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис від 7 липня 2012 року № 397, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області.
Під час шлюбу у подружжя сторін народились діти, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження, виданими Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актові записи № 668 від 6 липня 2021 року та № 260 від 26 лютого 2014 року відповідно.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2013 р. вбачається, що ОСОБА_2 є власником трикімнатної квартири (загальна площа 61,7 кв. м., житлова площа 47,3 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, виданого 26 червня 2013 року, посвідченого нотаріально, реєстр нотаріусу № 2-1329, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.06.2013 р. та технічним паспортом на таку нерухомість.
Також згідно з копією договору купівлі-продажу від 26.06.2013 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 2-1329, вбачається, що ОСОБА_2 придбав у приватну власність трикімнатну квартиру (загальна площа 61,7 кв. м., житлова площа 47,3 кв. м.), розташовану по АДРЕСА_3 , за нотаріально посвідченої згоди його дружини, ОСОБА_1 , реєстр нотаріусу № 2-1328.
При цьому умови такого договору від 26.06.2013 року не містять доказів придбання відповідачем спірної нерухомості за особисті кошти.
Відповідно до довідки № 1 від 25 лютого 2026 року КОМДІС «Нова Ком» вбачається, що по АДРЕСА_3 зареєстрованими рахуються ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.
Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Так за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Однак, зібрані у сукупності докази по справі свідчать про те, що грошові кошти на придбання квартири по АДРЕСА_3 були використані в інтересах сім`ї сторін по справі, у яких протягом року після придбання такого житла народилась перша спільна дитина.
Таким чином в судовому засіданні встановлено, що метою придбання спірного житла було покращення житлових умов родини подружжя сторін, що підтверджує статус спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на таку квартиру по АДРЕСА_3 .
Суд в цьому сенсі зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.
Отже, на підставі переліченого суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на квартиру по АДРЕСА_3 відповідачем суду не було надано.
Суд на підставі викладеного вмотивування дійшов висновку, що спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача, як подружжя, яке було набуте ними спільно за час їх перебування у шлюбі.
За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Внаслідок переліченого обґрунтування, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна сторін, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_3 .
Натомість, на підставі переліченого вмотивування за  ОСОБА_2 залишається право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_3 .
Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Таким чином відповідно до ст. 141, 142 ЦПК, оскільки ОСОБА_2 визнав позов до початку розгляду справи по суті, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50% понесених витрат ОСОБА_1 на оплату нею судового збору за подачу даного позову до суду, виходячи з ціни позову, в сумі (1750 / 2 = 875) 875 грн. Натомість, ОСОБА_1 слід повернути з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при поданні даного позову, виходячи з ціни позову, тобто в сумі 870,20 грн. (1745,20 – 875 = 870,20), оскільки при подані до суду даного позову ОСОБА_1 не було довлачено 4,80 грн. судового збору.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири (загальна площа 61,7 кв. м., житлова площа 47,3 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири (загальна площа 61,7 кв. м., житлова площа 47,3 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 875 грн.
Повернути ОСОБА_1 частину судового збору в розмірі 1331,20 грн., сплаченого нею 23 лютого 2026 року згідно квитанції № 1.543732019.1, за наступними реквізитами: отримувач коштів ГУК у Дн-кій обл./Покр.р/22030101, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37988155, Банк отримувача Казначейство України, Код банку отримувача (МФО) 899998, Рахунок отримувача UA048999980313151206000004648, Код класифікації доходів бюджету 22030101, а саме: в сумі870,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено та підписано 21 квітня 2026 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя: Д. О. Козлов