ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/1342/25
Провадження №2/338/108/26
16 квітня 2026 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Двібородчин І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представника позивача – адвоката Говзан Микола Миколайович до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

07 жовтня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник адвокат Говзан М.М. звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просила суд визнати за нею право власності на частку квартири, трикімнатної з кладовою, загальною площею 73,3 кв. м, житловою площею 44,32 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на частку житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
Після виконання вимог п.2 ч.1 ст.187 ЦПК України, ухвалою від 09 жовтня 2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 10 грудня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду.
В обґрунтування позову вказує, що позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 23.01.1997 року, а рішенням Богородчанського районного суду від 16.04.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка вказує, що за час шлюбу сторонами було набуте спільне майно подружжя, а саме трикімнатну квартиру з кладовою загальною площею 73,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, а також житловий будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка посилається на те, що в період шлюбу сторони провели реконструкцію житлового будинку, внаслідок чого його площа збільшилась, а технічний стан покращився. У зв`язку з відсутністю між сторонами домовленості щодо добровільного поділу майна позивачка просить провести поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на частку квартири з кладовою за адресою: АДРЕСА_1 , а також на частку житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 .
29 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. У відзиві відповідач зазначив, що житловий будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_2 , належать йому на праві особистої приватної власності, оскільки набуті ним у порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі, що, на його думку, виключає можливість визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя. Також відповідач вказав, що земельна ділянка під цим домоволодінням набута ним у порядку безоплатної приватизації, а відтак також є його особистою приватною власністю. Окрім того, відповідач послався на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана ним у 2015 році за кошти, які були подаровані йому матір`ю, у зв`язку з чим, на його думку, вона не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Зазначав про недоведеність позовних вимог, що позивачка не навела належних доказів на підтвердження того, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку у судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.
Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 січня 1997 року, який було розірвано рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2024 року. У період перебування сторін у шлюбі, 30 грудня 2015 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру, трикімнатну з кладовою, загальною площею 73,3 кв. м, житловою площею 44,32 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджується свідоцтвом про право власності від 30.12.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Разом з тим зазначені документи містять відомості про реєстрацію права власності за відповідачем, але не містять відомостей про правову підставу набуття квартири, зокрема не підтверджують, що квартира набута на підставі договору дарування, у порядку спадкування, приватизації чи за особисті кошти відповідача, тощо.
Крім того, установлено, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року у справі № 338/1332/17 за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок загальною площею 69 кв. м та господарські споруди по АДРЕСА_2 . Із змісту цього рішення вбачається, що право власності відповідача на вказане домоволодіння пов`язане зі спадкуванням майна після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту. 
Також, матеріали справи містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2018 року щодо реєстрації за відповідачем права власності на житловий будинок та господарські споруди, а також витяг від 09 серпня 2018 року щодо реєстрації за ним права власності на земельну ділянку площею 0,1337 га, кадастровий номер 2620486401:01:004:0240, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Крім того, матеріали справи містять будівельний паспорт 2018 року на реконструкцію індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 , повідомлення про початок виконання будівельних робіт, технічний паспорт на житловий будинок, технічну документацію із землеустрою, детальний план території та інші документи, пов`язані з реконструкцією домоволодіння та оформленням земельної ділянки. 
Разом з цим, зазначені документи підтверджують оформлення дозвільної та технічної документації щодо реконструкції будинку та земельної ділянки, проте самі по собі не містять достатніх відомостей про те, що внаслідок реконструкції спірний житловий будинок набув статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя.
Із відзиву відповідача вбачається, що він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що житловий будинок і господарські споруди по АДРЕСА_2 є його особистою приватною власністю, оскільки набуті ним у порядку спадкування, а земельна ділянка під цим домоволодінням одержана ним у порядку безоплатної приватизації. Щодо квартири відповідач зазначає, що вона придбана за його особисті кошти, які були йому подаровані матір`ю, однак належних письмових доказів на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять.
За статтями 60, 69, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, презюмується об`єктом їхньої спільної сумісної власності, а частки дружини і чоловіка при поділі, якщо інше не доведено, є рівними.
Водночас за статтею 57 СК України майно, набуте одним із подружжя в порядку спадкування або за особисті кошти, є його особистою приватною власністю. 
При цьому частина третя статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, а кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, презюмується об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ такого майна незалежно від розірвання шлюбу, а частки при поділі є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, шлюбним договором або не доведено наявність підстав для відступу від засади рівності часток. 
Частина третя статті 368 ЦК України також передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а частина друга статті 372 ЦК України визначає, що при поділі такого майна частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю або законом. 
Судом установлено, що право власності на квартиру, трикімнатну з кладовою, загальною площею 73,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем 30 грудня 2015 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі. 
Зазначені обставин підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Посилання відповідача у відзиві на те, що квартира була придбана за подаровані йому матір`ю кошти, суд оцінює критично, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження цієї обставини відповідачем не подано. Саме по собі твердження сторони про особистий характер коштів, без подання договору дарування, письмових доказів передачі коштів, документів щодо джерела їх походження та зв`язку з набуттям спірної квартири, не є достатнім для спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя. 
За таких обставин, суд доходить висновку, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними у рівних частках.
Щодо вимоги про визнання за позивачкою права власності на частку житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 , суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею або ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Також пункт 5 частини першої статті 57 СК України відносить до особистої приватної власності земельну ділянку, набуту внаслідок приватизації в межах норм безоплатної приватизації. 
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року за відповідачем визнано право власності на житловий будинок загальною площею 69 кв. м та господарські споруди по АДРЕСА_2 , причому з цього рішення вбачається, що право відповідача на вказане майно виникло у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Крім того, земельна ділянка під цим домоволодінням зареєстрована за відповідачем на підставі рішення органу місцевого самоврядування. 
Таким чином, наявні у справі докази підтверджують особистий характер набуття відповідачем спірного домоволодіння та земельної ділянки.
Посилання позивачки на те, що під час шлюбу було проведено реконструкцію житлового будинку, саме по собі не є достатньою підставою для визнання за нею права власності на частку всього будинку та господарських споруд. Подані до справи будівельний паспорт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт, технічний паспорт, технічна документація із землеустрою та інші документи підтверджують факт оформлення документації щодо реконструкції, однак не підтверджують належними та допустимими доказами ані обсягу спільних затрат сторін, ані істотного збільшення вартості саме за рахунок спільних коштів чи спільної праці подружжя, ані виникнення у позивачки права власності на частку у всьому домоволодінні. Доказів проведення оцінки майна до і після реконструкції, доказів вартості поліпшень, джерела фінансування таких робіт та правових підстав для трансформації особистої приватної власності відповідача у спільну сумісну власність позивачкою не подано.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимога позивачки в частині визнання за нею права власності на частку житлового будинку та господарських споруд не доведена належними і допустимими доказами. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню: за позивачкою слід визнати право власності на частку квартири з кладовою загальною площею 73,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а в задоволенні решти позовних вимог щодо житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 , слід відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13,76,77-80,81, 82, 89,141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_3 .
В задоволені решти позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Позивачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2026 року.
Повне найменування (ім`я) учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; адреса для судових повісток: АДРЕСА_4 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя :