ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
25.03.2026	Справа № 910/13214/25	

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Ліпіної В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу 
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», м.Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп», м.Київ
про стягнення грошових коштів -
За участю представників сторін:
від позивача: Лівочка М.О 
від відповідача: Гордієць С.С. 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» про стягнення 2 907 866,05 грн, з яких основний борг в сумі 2 277 749,19 грн, інфляційні втрати в сумі 237 997,55 грн, пеня в сумі 342 308,71 грн та 3% річних в розмірі 49 810,60 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором №3050164 від 22.12.2023 на постачання теплової енергії у гарячій воді, в частині оплати спожитої у період з лютого по грудень 2024 року теплової енергії. 
Ухвалою від 28.10.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 26.11.2025.
Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що період постачання позивачем та відповідно споживання відповідачем теплової енергії є 30.01.2024 року - 29.03.2024 року. Відповідачем повністю проведено оплату вищевказаних сум, що підтверджується актом звіряння розрахунків між позивачем і відповідачем, а тому у відповідача відсутня заборгованість за теплову енергію отриману та спожиту відповідно до умов укладеного договору за вказаний період. З облікової картки за квітень 2024 наданої позивачем вбачається, що вищевказана сума складається з нарахувань за добор теплової енергії за період з листопада 2023 року по січень 2024 року. Проте, договір укладено з 22.12.2023 року до 15.04.2024 року, період постачання та споживання теплової енергії відповідно до нарядів та відомостей обліку теплової енергії згідно показів вузлів обліку теплової енергії є 30.01.2024 - 29.03.2024.
26.11.2025 судом було відкладено розгляд справи на 24.12.2025.
16.12.2026 позивачем було подано заяву, в якій вказано здійснення донарахування за добір за 11.2023, 12.2023, 01.2024 було здійснено у зв`язку із здійсненням відповідачем самовільного підключення систем теплопостачання без дозволу енергопостачальної організації, про що було складено відповідні акти про порушення. У заяві зазначено, що станом на 30.11.2025 сума основного боргу становить 2 061 829,92 грн, що складається з добору за 11.2023, 12.2023, 01.2024. З урахуванням наведеного позивач просив закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення 215 919,27 грн; стягнути з відповідача основний борг в сумі 2 061 829,92 грн, інфляційні втрати в сумі 237 997,55 грн, пеню в розмірі 342 308,71 грн та 3% річних в сумі 49 810,60 грн. 
24.12.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 28.01.2026.
28.01.2026 продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 18.02.2026.
18.02.2026 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.03.2026. 
У судовому засіданні 25.03.2026 представником позивача було підтримано позовні вимоги з урахуванням заяви б/н від 10.12.2025.
Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.
В судовому засіданні 25.03.2026 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, 

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м.Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".
Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 10.04.2018 Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
З 1 травня 2018 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" здійснює постачання теплової енергії.
22.12.2023 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» (споживач) було укладено договір №3050164 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого енергопостачальна організація зобов`язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.
Відповідно до п. 8.18.2, 8.3 договір №3050164 від 22.12.2023 набуває чинності з дня його підписання та діє до 22.02.2024 року. Припинення дії Договору не звільняє «Абонента» від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії.
Згідно укладеної додаткової угоди до договору №3050164 від 22.12.2023 сторони домовились, викласти пунктом 8.1 наступного змісту: «Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 15.04.2024 р.».
Відповідно до п. 2.2.1 договору №3050164 від 22.12.2023 енергопостачальна організація зобов`язавлась постачати теплову енергію у гарячій воді на потреби: опалення та вентиляції- в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком № 1 до цього Договору.
Об`єкт теплопостачання (4 будівельних майданчика), які знаходяться за адресою: 1). м. Київ, вул. Метрологічна, 62-А, площа 3 458, 1 кв.м.; 2). м. Київ, вул. Метрологічна, 58-Б, площа 6051,3 кв.м.; 3). м. Київ, вул. Метрологічна, 52-Б, площа 3720, 9 кв.м.; 4). м. Київ, вул. Метрологічна, 58-Б, площа 142, 4 кв.м (додаток №8 до договору №3050164 від 22.12.2023).
Відповідно до умов додатку 4 до договору у разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів встановлених на межі балансової належності. У разі відсутності у споживача приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно договірних навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальноїх організації, та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання споживача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою Відповідачем тепловою енергією сплачується ним самостійно, не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим.
Споживач відповідно до умов договору зобов`язався щомісячно з 12 по 15 числа отримує в ЦОК, оформлену Позивачем облікову картку фактичного споживання та акт звіряння, які оформлює і повертає один примірник Позивачу, акт виконаних робіт.
Згідно договору споживач зобов`язується своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової, енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у Додатках №№ 3,4.
Відповідно до п. 1 Додатку 3 до Договору розрахунки зі споживачем за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими виконавчим органом Київської міської, ради (Київська міська державна адміністрація) за кожну відпущену Гігакалорію (1 Гкал/грн.) З 793, 09 без урахування ПДВ.
Як вбачається з матеріалів справи об`єкти теплопостачання було підключено до теплопостачання згідно корінців нараду №3725 від 24.01.2024, №932 від 26.01.2024, №951 від 30.01.2024. У вказаних корінцях нарядів визначено дату включення, а саме у №3725 від 24.01.2024 - 24.01.2024, у №932 від 26.01.2024 - 27.01.2024 та у №951 від 30.01.2024 - 30.01.2024.
За розрахунком позивача, станом на момент звернення до суду з розглядуваним позовом заборгованість відповідача з оплати спожитої теплової енергії становила 2 277 749,19 грн, що включала в себе заборгованість за лютий 2024, березень 2024 та суму добору, який було здійснено енергопостачальної організацією у квітні 2024 за період з листопада 2023 року по січень 2024 року.
Споживання теплової енергії 30.01.2024 по 21.02.2024, з 22.02.2024 по 21.03.2024, з 22.03.2024 по 29.03.2024 підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями обліку. 
Проте, як вказувалось вище, відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що період постачання позивачем та відповідно споживання відповідачем теплової енергії є 30.01.2024 року - 29.03.2024 року. Відповідачем повністю проведено оплату вищевказаних сум, що підтверджується актом звіряння розрахунків між позивачем і відповідачем, а тому у відповідача відсутня заборгованість за теплову енергію отриману та спожиту відповідно до умов укладеного договору за вказаний період. З облікової картки за квітень 2024 наданої позивачем вбачається, що вищевказана сума складається з нарахувань за добор теплової енергії за період з листопада 2023 року по січень 2024 року. Проте, договір укладено з 22.12.2023 року до 15.04.2024 року, період постачання та споживання теплової енергії відповідно до нарядів та відомостей обліку теплової енергії згідно показів вузлів обліку теплової енергії є 30.01.2024 - 29.03.2024.
16.12.2026 позивачем було подано заяву, в якій вказано здійснення донарахування за добір за 11.2023, 12.2023, 01.2024 було здійснено у зв`язку із здійсненням відповідачем самовільного підключення систем теплопостачання без дозволу енергопостачальної організації, про що було складено відповідні акти про порушення. У заяві зазначено, що станом на 30.11.2025 сума основного боргу становить 2 061 829,92 грн, що складається з добору за 11.2023, 12.2023, 01.2024. З урахуванням наведеного позивач просив закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення 215 919,27 грн; стягнути з відповідача основний борг в сумі 2 061 829,92 грн, інфляційні втрати в сумі 237 997,55 грн, пеню в розмірі 342 308,71 грн та 3% річних в сумі 49 810,60 грн. 
Оцінюючи вказані доводи сторін, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Наразі, зі змісту доданих до позовної заяви доказів вбачається, що після відкриття провадження у справі відповідачем було сплачено на рахунок відповідача лише суму в розмірі 22 025,94 грн згідно платіжної інструкції №1328 від 14.11.2025. Одночасно, сума 193 893,33 грн була сплачена відповідачем згідно платіжної інструкції №941 від 23.07.2025, тобто, до моменту відкриття провадження у справі. 
З огляду на викладене, суд вбачає підстави для закриття провадження лише в частині позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» про стягнення основного боргу на суму 22 025,94 грн.
Одночасно, судом вказувалось, що у заяві б/н від 10.12.2025 позивач у зв`язку із погашенням частини заборгованості просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 2 061 829,92 грн, інфляційні втрати в сумі 237 997,55 грн, пеню в розмірі 342 308,71 грн та 3% річних в сумі 49 810,60 грн. 
Відповідні дії позивача судом розцінено як заяву про зменшення суми позовних вимог, а отже, судом розглядаються саме позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» в редакції означеної заяви. При цьому, судом враховано, що у судовому засіданні 25.03.2026 саме такі позовні вимоги і було підтримано позивачем.
Оціннючи доводи учасників судового процесу, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» в частині стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію на суму 2 061 829,92 грн. Означені висновки суду ґрунтуються на такому. 
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України (в редакції. чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).
Частиною 1 ст.275 Господарського кодексу України унормовано, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч.6 ст.19 Закону України "Про теплопостачання").
Судом було встановлено, що 22.12.2023 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» (споживач) було укладено договір №3050164 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого енергопостачальна організація зобов`язався виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.
Одночасно, предметом позовних про стягнення основного боргу у даному випадку є не стягнення заборгованості з оплати спожитої теплової енергії за договором №3050164 від 22.12.2023, а стягнення вартості добору, який було нараховано енергопостачальною організацією за 11.2023, 12.2023, 01.2024 у зв`язку із здійсненням відповідачем самовільного підключення систем теплопостачання без дозволу енергопостачальної організації, про що, як вказує позивач, було складено відповідні акти про порушення.
Наразі, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»). 
У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). 
Проте, всупереч принципу змагальності, жодного доказу на підтвердження самовільного підключення відповідача до теплової мережі за період, за який позивачем здійснено розрахунок добору, Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» не надано. 
До того ж, у заяві від 10.12.2025 позивачем вказано про складення енергопостачальником актів про порушення споживачем Правил користування тепловою енергією, проте, таких актів на підтвердження позовних вимог також не подано. 
Судом вище було встановлено, що об`єкти теплопостачання було підключено до теплопостачання згідно корінців нараду №3725 від 24.01.2024, №932 від 26.01.2024, №951 від 30.01.2024. У вказаних корінцях нарядів визначено дату включення, а саме у №3725 від 24.01.2024 - 24.01.2024, у №932 від 26.01.2024 - 27.01.2024 та у №951 від 30.01.2024 - 30.01.2024.
Доказів самовільного підключення відповідача до теплової мережі до моменту кладення договору із позивачем матеріали справи не містять.
Отже, враховуючи все наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» про стягнення основного боргу 2 061 829,92 грн.
Щодо вимог про стягнення , інфляційних втрат в сумі 237 997,55 грн, пені в сумі 342 308,71 грн, 3% річних у розмірі 49 810,60 грн суд зазначає таке. 
Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
За умовами п.7 додатку №4 до договору №3050164 від 22.12.2023 абоненту на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду енергопостачальною організацією нараховується пеня в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, до моменту його повного погашення, але не більше суми обумовленої чинним законодавством. 
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Нарахування на суму боргу 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Наразі, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, вразовуючи висновки суду щодо недовденння позивачем обставин наявності у відповідача заборгованості на суму 2 061 829,92 грн за спірним договором, суд вважає необґрунтованим та безпідставним нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на вказану суму. 
Одночасно, суд погоджується із розрахунком пені, 3% річних та інфляційних втрат, який здійснено на суму боргу до моменту його фактичного погашення відповідачем із прострочення строків оплати. 
Отже, здійснивши перерахунок, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 69 582,27 грн, 3% річних в сумі 12 032,31 грн та інфляційних втрат в розмірі 58 576,14 грн.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, 
вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 
27 вересня 2001 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду про часткове задоволення позову.
Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір (в тому числі, в частині позовних вимог провадження за якими закрито судом) покладається на сторін пропорційно задоволених вимог. 
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 231, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,
ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі №910/13214/25 в частині позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» про стягнення основного боргу на суму 22 025,94 грн.
2. Позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м.Київ, площа Івана Франка, 5, ЄДРПОУ 40538421) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» (03680, м.Київ, вул.Сім`ї Сосніних, буд.3, ЄДРПОУ 36385304) про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію на суму 2 061 829,92 грн, інфляційних втрат в сумі 237 997,55 грн, пені в сумі 342 308,71 грн, 3% річних у розмірі 49 810,60 грн - задовольнити частково.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Холд Груп» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» пеню в сумі 69 582,27 грн, 3% річних в сумі 12 032,31 грн, інфляційних втрат в розмірі 58 576,14 грн та судовий збір в сумі 2102,86 грн. 
4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.
Повний текст складено та підписано 27.03.2026. 

Суддя В.В. Князьков