КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 372/6821/24 Головуючий у суді першої інстанції - Рабчун Р.О. 
Номер провадження № 22-ц/824/3600/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рабчуна Р.О., у місті Обухів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, відповідно до якого просив суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ним та відповідачкою відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області 21 грудня 2007 року зареєстровано шлюб, актовий запис № 554. 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року шлюб між ними розірвано. До реєстрації шлюбу в сторін народився син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а після реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилося двоє дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
З часу розірвання шлюбу діти постійно перебувають на його утриманні, він турбується їхнім вихованням, так як відповідачка не мала постійного місця роботи, останні пів року відповідачка виїхала в невідомому напрямку.
Всі питання щодо виховання, розвитку дітей вирішуються ним самостійно. Діти знаходиться на його повному утриманні.
З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей він вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, тож вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені у справі судові витрати.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що встановивши вірно час одруження та розірвання шлюбу між сторонами, народження у них дітей, суд залишив поза уваги інші обставини, які сприяли зверненню до суду про позбавлення батьківських прав відповідача, тим самим порушив норми процесуального та матеріального права.
Судом не було спростовано, що відповідно з часу розірвання шлюбу діти постійно перебувають на утриманні позивача, так як відповідачка не мала постійного місця роботи. Позивач постійно турбується про дітей, їхнє здоров`я, виховання та відпочинок.
Останні півроку відповідачка виїхала в невідомому напрямку, дітей залишила з позивачем, не надаючи будь-якої допомоги, не турбуючись про їхнє життя. Ніякої їм допомоги не надає, не піклується про стан їхнього здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не створює належних умов для розвитку природних здібностей дітей, не спілкується з ними та не вживає активних дій для спілкування, як це передбачено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства».
Суд фактично не надав оцінки висновку органу опіки та піклування, третьої особи по справі, виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
Відповідно до даного висновку, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей, не піклується про їхнє життя та здоров`я, не займається вихованням, не цікавиться навчанням та розвитком дітей, не телефонує, не вітає зі святами.
Третя особа, не маючи ніякої зацікавленості у справі, вказала, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей.
Судом не було враховано, що діти по вині відповідача не відчувають материнської любові та підтримки, натомість все це дає сам позивач.
Відповідачка у справі ОСОБА_8 не погоджуючись із доводами викладеними в апеляційній скарзі позивача 17 лютого 2026 року подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила суд апеляційної інстанції залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, а рішення суду як законне залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів викладених в апеляційній скарзі відповідачка зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту злісного невиконання нею материнських обов`язків щодо їх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . 
Докази, які надані позивачем щодо не виконання нею вище вказаних обов`язків є неналежними, оскільки є неповними. Зокрема, висновок виданий виконавчим комітетом Обухівської міської ради як органом опіки та піклування, який наданий позивачем до суду взагалі є надуманим та не підтверджений належними та допустимими доказами щодо обставин, які в ньому зазначені - не піклується про життя та стан здоров`я дітей, не займається вихованням, постійно вживає алкогольні напої, матеріально не забезпечує, не цікавиться розвитком дітей, не одноразово надходили повідомлення до Обухівського районного управління поліції ГУПН України в Київській області. Разом із тим, актів працівників органу опіки та піклування щодо неї не складалися. Пояснення працівниками поліції не відбиралися та взагалі відсутні докази щодо притягнення її до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання батьківських обов`язків щодо дітей. 
При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_11 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Відповідачка у справі ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності належно повідомленої відповідачки у справі. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача у справі та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 . Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області 21.12.2007 зареєстровано шлюб, актовий запис № 554, а рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.10.2014 шлюб між сторонами розірвано (справа №372/3791/14-ц).
До реєстрації шлюбу в сторін народився син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а після реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилося двоє дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 11.02.2025 року № 101, надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 по відношенню її малолітніх дитини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Згідно даного висновку прийнято колегіальне рішення про надання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав матері.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні підстави для задоволення позову, так як в ході судового розгляду не було встановлено наявності жодних нереалізованих намірів батька в інтересах дитини, що він не зміг реалізувати без позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню її малолітніх дитини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Аналізуючи надані позивачем докази та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітньої дитини.
Надані позивачем докази тільки підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування ОСОБА_4 своїми батьківськими обов`язками щодо дітей, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, провадження № 61-12305св18).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти росії", заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23) та багатьох інших.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції при вирішенні спору по суті надано правову оцінку поданим сторонами доказам, висновку органу опіки та піклування і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу на ОСОБА_14 , як позбавлення її батьківських прав стосовно двох неповнолітніх дітей. 
Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.
Більш матеріали справи, які надавалися позивачем до суду першої інстанції до ухвалення рішення суду - 24 вересня 2025 року взагалі не містять відомостей про те, що дійсно діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 проживають та перебувають на утриманні позивача ОСОБА_1 , не містять матеріли справи відомостей щодо протиправної поведінки матері.
Лише у висновку виконавчого комітету Обухівської міської ради як органу опіки зазначено проте, що ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей: ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме : не піклується про життя та стан здоров`я дітей, не займається вихованням, постійно вживає алкогольні напої, матеріально не забезпечує, не цікавиться розвитком дітей, на неї не одноразово надходили повідомлення до Обухівського районного управління поліції ГУПН України в Київській області про неналежне виконання батьківських обов`язків, про зловживання алкогольними напоями, неадекватне поводження в стані сп`яніння. 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Суд першої інстанції даючи оцінку наданим суду позивачем в тому числі і висновку органу опіки та піклування зазначив, що надані позивачем докази тільки підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування ОСОБА_4 своїми батьківськими обов`язками щодо сина та дочки , а саме те, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Згідно до пункту 3 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини» затвердженого постановою КМУ №866 від 24 вересня 2008 року Служби у справах дітей районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, міських, районних у містах (у разі утворення), селищних, сільських рад (далі - служби у справах дітей) здійснюють: 
безпосереднє ведення справ і координацію діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також стосовно здійснення передбачених законодавством заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей;
облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; дітей, які можуть бути усиновлені; дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які прибули з інших територій; усиновлених дітей, за умовами проживання та виховання яких здійснюється нагляд; дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах; дітей, влаштованих під опіку, піклування, у прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, сім`ї патронатних вихователів; дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів; потенційних опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів; кандидатів в усиновлювачі, патронатні вихователі та їх помічники; нерухомого майна дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема дітей, які до утворення служб у справах дітей міськими, районними у містах (у разі утворення), селищними, сільськими радами перебували на відповідному обліку в службах у справах дітей райдержадміністрацій;
приймання та опрацювання заяв і документів, передбачених цим Порядком. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо наявності підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки обставини, які викладенні в даному висновку не підтвердженні належними та допустимими доказами. 
Крім того, колегія суддів, даючи оцінку запереченням, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу поданому ОСОБА_14 враховує, що на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.10.2014 у справі №372/3791/14-ц з ОСОБА_1 на користь відповідачки у вказаній справі стягувалися аліменти на утримання дітей: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1 675 грн щомісячно, починаючи з 28.07.2014 до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01.08.2022 позов ОСОБА_15 задоволено. Змінено розмір стягуваних аліментів, визначений на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.10.2014 та стягнуто аліменти на утримання дітей: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.11.2021 і до досягнення дітьми повноліття.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року вище вказане рішення суду було змінено та викладено резолютивну частину у редакції вказаної постанови: «Змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.10.2014 у справі № 372/3791/14-ц на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_15 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». 
При розгляді вказаної справи судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб Відділу реєстрації фізичних осіб та ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Обухівської міської ради від 28.08.2021 діти проживають з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . 
Подаючи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_12 додала довідку про те, що неповнолітні діти зареєстровані за місцем її проживання (а.с. 161).
Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що позивач у справі ОСОБА_1 сплачував та продовжує сплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання дітей (а.с. 164-168). Вказане свідчить про те, що позивач у справі фактично погоджується із тим, що діти проживають із матір`ю- відповідачкою у справі. При цьому, не звертався до суду із вимогами про припинення сплати аліментів із підстав того, що діти в силу свого віку старші 14 років обрали місцем проживання саме із ним. 
Із характеристик наданих директором Академічного ліцею №1 імені А.С. Малишка Обухівської міської ради Київської області на учнів 9-Б класу ОСОБА_19 та ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що мати дітей приділяє увагу вихованню дітей, відвідує батьківські збори, реагує на телефонні звернення, цікавиться навчанням, тобто приймає участь у вихованні та навчанні дітей підготовці до дорослого життя. 
Вказані докази, хоч подані після ухвалення рішення судом, однак колегія суддів їх бере до уваги з врахуванням того, що відповідачка не мала змоги їх подати до суду першої інстанції, оскільки її не викликали за її прізвищем ОСОБА_12 , на яке вона змінила прізвище ОСОБА_20 після укладення шлюбу 11 січня 2025 року (а.с.131). 
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам спільної дочки та спільного сина сторін.
При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_12 категорично не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно та свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з вихованні сина та дочки. Навпаки, наданні нею до відзиву письмові докази спростовують вказані обставини. 
Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача щодо їх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25).
Таким чином, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову позивача.
Схожі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24 (провадження № 61-5926св25), від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24 (провадження № 61-5125св25), від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24 (провадження № 61-8256св25), від 23 вересня 2025 року у справі № 536/1302/24 (провадження № 61-9329св25).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 вересня 2025 року, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року. 

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв