Справа № 521/1966/26
Номер провадження № 2/521/3457/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 рокум. Одеса
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.,
секретаря судового засідання – Литвиненко А.Г.,
розглянувши у судовому засіданні по суті в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Держави України в особі Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6), Одеської обласної прокуратури (адреса місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:
12.02.2026 року звернувся представник позивача до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить суд: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури, досудового розслідування та суду в розмірі 1 603 152,99 грн. (один мільйон шістсот три тисячі сто п`ятдесят дві) гривні 99 копійок та понесені судові витрати. 
12.02.2026 року автоматизованою системою розподілу справ між суддями матеріали справи передано судді Бобуйку І.А. 
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13.02.2026 року відкрито провадження у справі. 
04.03.2026 року представник Державної казначейської служби України подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд врахувати те, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдану шкоду, тобто Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у цій справі, і також представник просить відмовити у позові повністю. Щодо витрат на правничу допомогу, представник Державної казначейської служби України, просить відмовити, оскільки вважає, що заявлений розмір не відповідає складності справи, витраченого часу адвокатом та значенню справи для сторін. 
05.03.2026 року від представника Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому проситься у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів прокуратури, досудового слідства, прокуратури, відмовити у повному обсязі. 
17.03.2026 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. 
17.03.2026 року ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси підготовче провадження по цивільній справі закрито і справу призначено до розгляду по суті. 
20.03.2026 року представник Одеської обласної прокуратури подав заперечення на відзив представника позивача. 
Представник позивача в судове засідання з`явився, просив задовольнити позов повністю. 
Представник Одеської обласної прокуратури в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі.
Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток до електронного кабінету.
Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.
Судом встановлено, що 30.03.2009 року прокуратурою Одеської області було порушено кримінальну справу №051200900093 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ст. 343 ч.1 Кримінального кодексу України. 
16.09.2009 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ст. 345 ч.2 КК. Відносно ОСОБА_7 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 343 ч.1 КК. Цю кримінальну справу об`єднано із кримінальною справою №051200900093 в одне провадження. 
17.09.2009 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною 1 статті 343 та частиною 2 статті 345 КК України, та обрано запобіжний захід «підписка про невиїзд». 
22.02.2011 року кримінальну справу було направлено для розгляду по суті до Приморського районного суду м. Одеси. 
27 травня 2011 року ОСОБА_1 заявив суду письмове клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування, оскільки на етапі досудового розслідування було порушено вимоги статті 218 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК) стосовно обов`язковості надання обвинуваченим усіх матеріалів досудового розслідування для ознайомлення. В задоволенні цього клопотання суд відмовив. 
22.06.2016 Приморський районний суд м. Одеси змінив запобіжний захід ОСОБА_1 з підписки про невиїзд на письмове зобов`язання про явку за викликом до суду та необхідність повідомити про зміну місця перебування. 
13 березня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси за клопотанням прокурора повернув кримінальну справу прокурору для усунення істотних порушень норм КПК України 1960 року. Суд, зокрема, зазначив, що не надання обвинуваченим для ознайомлення усіх матеріалів кримінальної справи (секретного тому кримінальної справи № 6) є порушення права на захист. 
За інформацією, яку надавала прокуратура Одеської області під час розгляду скарг ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у Європейському суді з прав людини, після повернення кримінальної справи судом для здійснення додаткового розслідування слідчим відділом відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області 26.12.2023 розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12023163510001014 за ч. 2 ст. 345 КК України, процесуальне керівництво в якому здійснюється Приморською окружною прокуратурою м. Одеси. 
Також з цієї інформації вбачається що секретний том кримінальної справи том № 6, на підставі наказу голови Приморського районного суду м. Одеси було знищено 26.02.2022 року.
Постановою т.в.о. слідчого СВ відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області Арику О.В. від 29 березня 2025 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023163510001014 від 26.12.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, на підставі, передбаченої п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. 
Кримінальне провадження закрито з реабілітуючих підстав, отже ОСОБА_1 незаконно знаходився під слідством та судом з 17.09.2009 року до 29 березня 2025 року 15 років 5 місяці та 13 днів, тобто 185 місяці та 13 днів та має право на відшкодування шкоди, заподіяної йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
З урахуванням вище викладеного суд прийщов до висновку про часткове задоволення позову. 
ОСОБА_1 знаходився під слідством та судом з 17 вересня 2009 року (дати притягнення у якості обвинуваченого) до 29 березня 2025 (дати прийняття рішення про закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав), тобто 15 років 5 місяців та 13 днів (185 місяців та 13 днів). Саме протягом цього, занадто тривалого строку, ОСОБА_1 відчував на собі неправомірний тиск з боку державних органів України. ОСОБА_1 був позбавлений можливості реалізовувати свої громадянські права в повному обсязі. 
Більше 15 років ОСОБА_1 заподіювали страждання, які призвели до позбавлення його можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, а також до погіршення відносин з оточуючими людьми. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Внаслідок незаконних дій органів прокуратури з притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що, перебуваючи під слідством та судом, а потім знову під слідством протягом більше ніж 15 років, він був вимушений шукати захисника для захисту в суді своїх прав та законних інтересів, витрачати на це грошові кошти, відвідувати судові засідання, вимагати розгляду справи безстороннім судом. Було порушено його звичний устрій життя, протягом усього досудового розслідування та судового розгляду постійна нервова напруга порушувала звичний для нього ритм життя. Через незаконне обвинувачення у вчиненні злочину у нього погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі, не міг належним чином виконувати роботу, мав пригнічений стан. Постійна нервова напруга загострила його захворювання та послабила імунітет.
Ще 27 травня 2011 року ОСОБА_1 заявив суду письмове клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування, оскільки на етапі досудового розслідування було порушено вимоги статті 218 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК) стосовно обов`язковості надання обвинуваченим усіх матеріалів досудового розслідування для ознайомлення. В задоволенні цього клопотання суд відмовив. 
Через 12 років, 13 березня 2023 прокурор заявив клопотання про повернення справи прокурору для проведення додаткового розслідування, оскільки було порушено вимоги ст. 218 КПК та учасникам процесу було надано для ознайомлення не всі матеріали кримінальної справи. Це клопотання суд задовольнив. 
Та обставина, що для з`ясування дуже простого факту, що без ознайомлення обвинувачених з усіма матеріалами кримінальної справи її розгляд судом є неможливим, суд першої інстанції витратив 12 років, що спричинило ОСОБА_1 додаткові моральні страждання. 
Однак, навіть після закриття кримінального провадження, відновити своє становище та репутацію серед людей ОСОБА_1 вже не може, оскільки за ці 15 років суттєво змінилось життя та люди і у зв`язку із його віком у нього не залишилось життєвих сил на відновлення життя. 
Фактично весь час знаходження під слідством та судом ОСОБА_1 , всупереч вимогам ч. 2 ст. 62 Конституції України, був змушений послідовно доказувати відсутність у його діях складу злочину. 
Тривалість провадження стосовно ОСОБА_1 та тривале перебування у стані невизначеності стосовно його прав та обов`язків також спричинили йому додаткові моральні страждання.
Таким чином, діями органів досудового слідства та прокуратури ОСОБА_1 було нанесено моральну шкоду.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності , незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. 
Відповідно до частини 1 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності , незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 
Відповідно до частин 5 та 6 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. 
Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України. 
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 
Відповідно до статті 1174 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон №266/94) підлягає відшкодуванню шкода, завдана, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (до 2012 року – незаконного притягнення у якості обвинуваченого), незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2019р. у справі №916/1423/17 зазначила, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у цій Постанові окремо зазначила, що «Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо» (п.69).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » є джерелом національного права, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На недопустимості порушення вимог цієї статті багато разів наголошувалось ЄСПЛ, в тому числі, в рішеннях по справах: Сіреджук проти Украіїни (Siredzhuk v. Ukraine рішення у справі від 21 січня 2016 року, заява № 16901/03), Кривошев проти Украіїни (Krivoshey v. Ukraine, рішення у справі від 23 червня 2016 року, заява № 7433/05).
Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване також і частиною 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Відповідно до пункту 1.2 Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) № 9-рп/99 від 27.10.1999р. «притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину».
Рішенням ЄСПЛ від 25 квітня 2024 року у справі Яковенко та інші проти України (заява №1319/23 та 6 інших) встановлено порушення прав ОСОБА_1 (заява 28984/23 від 11.07.2023), гарантованих йому статтею 6 та статтею 13 Конвенції в частині надмірної тривалості кримінального провадження та відсутності ефективних засобів правового захисту на національному рівні.
Щодо розрахунку розміру позовних вимог. 
Статтею 13 Закону №266/94 встановлюється, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Абзацом 2 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. 
У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61 7643св20), від 6 липня 2022 року у справі 947/7449/20 (провадження №61-3861св22). 
Як вже зазначалось, загальний строк перебування позивача під слідством та судом з 17 вересня 2009 року до 29 березня 2025 року складає 15 років 5 місяці та 13 днів, тобто 185 місяців та 13 днів. Розмір мінімальної заробітної плати, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» складає 8647 грн.
Відповідно розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 1 603 152,99 грн. (8647*185=1 599 695; за 13 днів компенсація складає 8647:30=288,23*13=3746,99; 1 599 695+3746,99=1 603 152,99).
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 тривалий період свого життя знаходився у невизначеності, втратив свою репутацію серед знайомих та друзів, відчував моральні страждання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та тривалий строк розгляду справи до прийняття остаточного рішення, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у розмірі 1 603 152,99 гривень.
Щодо обґрунтування складу учасників справи. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 
Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» також встановлено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. 
Відповідно до ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою КМУ № 215 від 15.04.2015 р., Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. 
Згідно із п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ № 845 від 03.08.2011 р., безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів , що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. 
Згідно із п. 3 того ж Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів. 
Підпунктом 1 п. 35 того ж Порядку встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. 
Суд дослідивши матеріали справи зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 757/38039/17-ц від у постанові від 11.03.2026 року, зазначила, що згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
ВП ВС вказала: «Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах».
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Суд нагадав, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
У цій справі позивач пред`явив позов лише до Державної казначейської служби України. Проте, як уже зазначено вище, остання не завдавала позивачеві шкоди, про що свідчать мотиви та підстави позову.
Отже, Державна казначейська служба України та її територіальні органи не є належними відповідачами у цій справі.
Отже, Велика Палата Верховного Суду фактично підтвердила усталену правову позицію: у спорах про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, належним відповідачем є держава в особі органу, відповідно у даній справі належним відповідачем є Одеська обласна прокуратуру, діями якої спричинено моральну шкоду ОСОБА_1 , а не Державна казначейська служба України. 
Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства, прокуратури або суду судовий збір не справляється.
Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).
Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення позовних вимог та захисту порушеного права позивача в судовому порядку.
Щодо вирішення питання про зменшення витратити на правничу допомогу. Представник Державної казначейської служби України, у відповіді на відзив заперечив проти задоволення витрат на правову допомогу у розмірі 40000,00 грн. Суд задовольняє дане клопотання. 
У відповідності до ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Позивачем заявлені судові витрати на правову допомогу у розмірі 40000 гривень 00 копійок. На підтвердження вказаного факту в матеріалах справи наявні посвідчені копії: копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 22.12.2025 року; копії прибуткових касових ордерів № 1 від 17.01.2026 року та №13 від 10.03.2026 року; копію акту надання послуг від 10.03.2026 року
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимога щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 40000,00 гривень, не підлягає задоволенню, суд з врахуванням проведеної роботи представника позивача, складності справи та значення справи для сторін зменшує розмір витрат на правничу допомогу до 5000,00 грн. 
Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частиною 3 тієї ж статті ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплачених витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Згідно постанови Верховного Суду у справі № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року, за умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені. Верховний Суд прийшов до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 р. у справі №826/2689/15 зазначив, зокрема, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.04.2019 р. у справі № 922/619/18, суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи.
Верховний Суд розглядаючи справи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу неодноразово звертав увагу, також, на сутність стягнення судом таких судових витрат, зазначаючи, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону, утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, зокрема у сфері публічно-правових відносин (постанови Верховного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 826/841/17, від 24.10.2019 р. у справі № 820/4280/17, від 25.10.2019 р. у справі № 826/13270/16).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Враховуючи все вищевикладене, суд частково задовольняє позивачу його позовні вимоги. 
На підставі викладеного, відповідно ст. ст. 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України , ст. 1, 2, 11, 12, 13, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», п. 4 і 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. № 6/5/3/41, ст. ст. 4, 28, 48, 133, 137, 141, 175-177, 259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, - 

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Держави України в особі Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6), Одеської обласної прокуратури (адреса місцезнаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 3) про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури – задовольнити частково. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури в розмірі 1 603 152,99 грн. (один мільйон шістсот три тисячі сто п`ятдесят дві) гривні 99 копійок.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн. (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.
В іншій частині позову відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення виготовлений 21.04.2026 року. 

СУДДЯ: Бобуйок І.А.

.