ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 р. 	Справа № 520/29107/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, по справі № 520/29107/24
за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Омарова Аміла огли в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації
до  ОСОБА_1   
про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі: Харківської обласної державної (військової) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд:
-зобов`язати ОСОБА_1 укласти з Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної(військової) адміністрації на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 289.12.2001р. №1766, охоронний договір щодо нежитлових приміщень 1-го поверху №2а-1;2а-5; загальною площею 62,8кв.м. в житловому будинку літ. «А-3», за адресою АДРЕСА_1 , які є частиною пам`ятки архітектури місцевого значення х охоронним №7400-Ха «Приватна лікарня» занесеної до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 04.06.2020 №1883.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року задоволено позов.
Зобов`язати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) укласти з Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної(військової) адміністрації ( вул.Сумська, буд.64, м.Харків, код ЄДРПОУ 23912956) на умовах і в порядку, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 289.12.2001р. №1766, охоронний договір щодо нежитлових приміщень 1-го поверху №2а-1;2а-5; загальною площею 62,8кв.м. в житловому будинку літ. «А-3», за адресою АДРЕСА_1 , які є частиною пам`ятки архітектури місцевого значення х охоронним №7400-Ха «Приватна лікарня» занесеної до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 04.06.2020 №1883.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що Департамент культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації Харківської обласної військової адміністрації не виконав свого обов?язку щодо повідомлення власника об?єкта культурної спадщини - відповідача про занесення до Реєстру вищезазначеної пам?ятки, що підтверджується листом від 06.11.2024 №05-25/2590, а тому, матеріали справи не містять доказів виконання уповноваженим органом обов?язку, передбаченого Порядком №1768 та Наказом №1883 від 04.06.2020 щодо повідомлення власника - ОСОБА_1 про занесення будівлі до Державного реєстру нерухомих пам?яток України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухому майно ОСОБА_1 з 09.07.2019р. на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху №2а-1;-2а-5 загальною площею 62,8кв.м. в житловому будинку літ. «А-3», за адресою АДРЕСА_3 , який відповідно до рішення військового комітету Харківської обласної ради депутатів трудящихся від 05.03.1992№61, є пам`яткою архітектури місцевого значення під назвою «Приватна лікарня».
Відповідно до листа Департамента культури і туризму Харківської обласної державної(військової) адміністрації від 15.05.2024р. за №05-25/1235 який надісланий до Шевченківської окружної прокуратури м.Харкова зазначено, що будівля за адресою вул..Сумська,23, є пам`яткою культурної спадщини та відповідно до Державного реєстру нерухомих памяток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883, охоронний №7400-Ха(прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 05.03.1992р. під охоронним №614. ОСОБА_1 охоронний договір на зазначену частину пам`ятки архітектури з органом охорони культурної спадщини не укладено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи ОСОБА_1 свого обов`язку щодо укладення охоронного договору, передбаченого статтею 23 Закону №1805-III, не виконала, тобто така поведінка відповідачці свідчить лише про відсутність у нею наміру добровільно виконати вимоги закону, що суперечить загальним засадам правової держави.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами 4, 5 ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які перебувають за її межами.
Збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їхньому руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема, у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь є одним із пріоритетних та головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини в суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і прийдешніх поколінь регулюються Законом України від 08.06.2000 №1805-III "Про охорону культурної спадщини" (далі - Закон №1805-III), з моменту набрання чинності якого, тобто з 12.07.2000, втратив чинність Закон Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури".
Об`єкт культурної спадщини, відповідно до визначення наведеного у ст. 1 Закону №1805-III, - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Аналогічно пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №1805-III передбачено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 17 Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", перелік пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів.
При цьому, пам`ятка культурної спадщини визначається цим Законом як об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Закону №1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.
Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.
Відповідно до п.3 розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 17 Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", перелік пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Закону №1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.
Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.
Статтею 23 Закону №1805-III передбачено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень та співвласника пам`ятки культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) і укладається на підставі ст. 23 Закону. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини.
Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.
Отже, законодавством передбачено обов`язкове укладення власником або уповноваженим ним органом, користувачем пам`ятки чи її частини, охоронного договору з відповідним органом культурної спадщини після переходу права власності.
Тобто, охоронний договір, укладений на підставі ст. 23 Закону №1805-III, є адміністративним договором.
Наведений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №806/1536/18, який в силу ч. 5 ст. 242 КАС України має враховуватись судом.
Частиною 3 ст.23 Закону №1805-III передбачено, що порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" Кабінет Міністрів України 28.12.2001 постановою №1768 затвердив Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі - Порядок №1768).
Відповідно до пунктів 12, 13 Порядку №1768 власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у власність (користування) укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Після внесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або набуття ним правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власнику (користувачу) цього об`єкта або уповноваженому ним органу (особі). У такому разі власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання такого повідомлення.
Таким чином, обов`язок щодо укладення охоронного договору виникає у власника (користувача) об`єкта культурної спадщини або уповноваженої ним особи не пізніше ніж через один місяць з моменту набуття права власності (користування) або отримання відповідного повідомлення. Разом з цим, після внесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або набуття ним статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, саме орган охорони культурної спадщини зобов`язаний у письмовій формі повідомити власника (користувача) такого об`єкта або уповноважену ним особу.
Так з матеріалів справи встановлено, що за адресою вул. Сумська, 23/34 знаходиться «Приватна лікарня», яка є пам?яткою архітектури місцевого значення, відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради депутатів трудящих від 05.03.1992 №61.
Вказана пам?ятка архітектури місцевого значення, занесена до Державного реєстру нерухомих пам?яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883, охоронний №7400-Ха.
При цьому, 09.07.2019 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) було укладено договір купівлі – продажу нежитлових приміщень.
Так, згідно вказаного договору встановлено, що «Продавець» продав та передав у власність «Покупця», а «Покупець» купив та прийняв у власність від «Продавця» нежитлові приміщення 1-го поверху № 2а-1-;-2a-5 с літ. А-3, загальною площею 62,8 кв.м., що знаходлться за адресою: АДРЕСА_3 , надалі за договором - Нежитлові приміщення, та сплатив за них ціну, визначену цим договором.
Отже, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень був укладений 09.07.2019 року, тобто до моменту занесення будівлі до Державного реєстру (04.06.2020).
Порядок обліку об`єктів культурної спадщини регламентовано наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 №158.
Відповідно до п.1.3 Розділу І Порядку № 158 система обліку об`єктів культурної спадщини включає комплекс заходів із виявлення нерухомих об`єктів культурної спадщини, складання облікової документації, взяття нерухомих об`єктів культурної спадщини на державний облік, занесення чи незанесення нерухомого об`єкта культурної спадщини до Реєстру, ведення Реєстру, порядок присвоєння охоронних номерів, включення до Реєстру об`єкта культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, внесення змін до Реєстру (зміна категорії пам`ятки та вилучення пам`ятки з Реєстру), моніторинг та інвентаризацію нерухомих об`єктів культурної спадщини, формування облікових справ, порядок переміщення (перенесення) пам`яток.
Пунктом 5.9 Розділу V Порядку №158 встановлено, що про занесення до Реєстру МКІП у строк, що не перевищує 10 робочих днів, повідомляє уповноважений орган, який, в свою чергу, у строк, що не перевищує 5 робочих днів з дня отримання відповідного повідомлення, інформує власника пам`ятки або уповноважений(у) ним орган (особу) про прийняте рішення шляхом письмового повідомлення, надісланого рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення за формою, наведеною в додатку 8 до цього Порядку, про що здійснюється відповідний запис в журналі обліку видачі повідомлень про статус нерухомого об`єкта культурної спадщини за формою, наведеною в додатку 5 до цього Порядку.
Відповідно до пунктів 8.1 та 8.2 Розділу VІІІ Порядку № 158 об`єкти, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, визнаються пам`ятками відповідно до абзацу шостого частини першої статті 1 Закону.
Нерухомі об`єкти культурної спадщини, включені до списків (переліків) пам`яток всесоюзного, республіканського чи місцевого значення, до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками культурної спадщини відповідно національного чи місцевого значення.
З аналізу наведених норм випливає, що Порядком №158 врегульовано як процедуру інформування про занесення об`єкта до Реєстру, так і правовий статус об`єктів культурної спадщини, взятих на облік за попереднім законодавством, зокрема, такі об`єкти до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками культурної спадщини відповідного значення. Водночас, п. 5.9 Розділу V Порядку №158 встановлено, що уповноважений орган після отримання повідомлення про занесення об`єкта до Реєстру зобов`язаний у строк, що не перевищує п`яти робочих днів, письмово поінформувати власника пам`ятки або уповноважену ним особу про прийняте рішення шляхом направлення рекомендованого листа з описом вкладення та повідомленням про вручення, а також здійснити відповідний запис у журналі обліку видачі повідомлень.
Так, згідно до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883 будівлю за адресою вул.Сумська, 23, м. Харків занесено до Державного реєстру нерухомих пам?яток України за категорією місцевого значення пам?ятки культурної спадщини, які перебувають на обліку відповідно до законодавства, яке діяло до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадшини» у Харківській області згідно з переліком, викладеним у додатку.
Крім того, вказаним наказом встановлено, що орган охорони культурної спадщини Харківської обласної державної адміністрації повинен: проінформувати власників об?єктів культурної спадщини або уповноважені ними органи про занесення об?єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам?яток України; протягом 2020 року забезпечити приведення облікової документації на пам?ятки, занесені до Державного реєстру нерухомих пам?яток України, у відповідність до цього наказу.
Таким чином, Порядком №158 та наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883 встановлено обов`язок уповноваженого органу поінформувати власників об?єктів культурної спадщини про занесення об?єктів культурної спадщини до Державного рестру нерухомих пам?яток України, або про набуття статусу пам`ятки культурної спадщини.
Між тим, згідно до листа Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації від 06.11.2024 №05-25/2590 повідомлено, що інформація про повідомлення ОСОБА_1 про занесення до Реєстру вказаної пам`ятки в Департаменті відсутня. (а.с. 147 т.1)
Крім того, доказів щодо інформування ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні та до суду першої інстанції та апеляційної інстанції не надано ні прокурором, ні Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що пунктами 12, 13 Порядку №1768 передбачено, що Власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у власність (користування) укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Після внесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України або набуття ним правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власнику (користувачу) цього об`єкта або уповноваженому ним органу (особі). У такому разі власник (користувач) пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання такого повідомлення.
Отже, законодавством встановлено строк у один місяць з моменту отримання пам`ятки у власність (користування) для укладення власником пам`ятки охоронного договору.
В той же час, обов`язок укласти охоронний договір в разі занесення такої будівлі до Державного реєстру нерухомих пам?яток України виникає з моменту отримання повідомлення про внесення об`єкта нерухомості до вказаного реєстру.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність відповідача обов`язку укласти охоронний договір.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що звернення до суду позивача можливе у разі обізнаності про набуття будівлі статусу пам`ятки культурної спадщини та відсутності добровільного волевиявлення з боку власника на укладення договору, тобто відмову від укладення договору або не вчинення жодних дій щодо укладення такого договору. Водночас, доказів в підтвердження такої відмови в матеріалах справи відсутні, навпаки відповідач в письмових поясненнях посилається на те, що не заперечує проти укладення охоронного договору.
Також, позивачем не доведено обізнаності відповідача про віднесення об`єкта нерухомості до пам`ятки культурної спадщини та внесення такого об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, отже відповідачем не доведено вчинення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не укладення охоронного договору.
Так, зміст договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.07.2019 (а.с.145 т.1) та дані з Державного реєстру речових прав (а.с.65 т.1) не містять відомостей про віднесення придбаної нерухомості до об`єктів культурної спадщини. 
Посилання позивача на те, що вказана будівля була внесена до списку пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, який затверджено Постановою Ради Міністрів Української РСР №970 від 24.08.1963 р. «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР», а тому відповідач була обізнана про внесення будівлі до об`єкту культурної спадщини, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем повідомлялось про внесення будівлі до відповідного списку.
Крім того, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2026 року було витребувано у позивача докази щодо повідомлення та обізнаності ОСОБА_1 про внесення будівлі до об`єкту культурної спадщини. Зі змісту наданих пояснень позивача встановлено, що у окружної прокуратури відсутні докази такого повідомлення та обізнаності ОСОБА_1 ..
Таким чином, матеріали справи не містять будь-яких доказів обізнаності відповідача про віднесення будівлі до списку пам`ятників архітектури Української РСР та вчинення дій щодо ухилення від укладання договору.
Враховуючи те, що відповідача не було повідомлено про занесення наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 №1883 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України - архітектурної пам`ятки «Приватної лікарні» за адресою: вул.Сумська, 23, м. Харків, то фактично не розпочався відлік місячного строку, встановленого для укладання охоронного договору.
Таким чином, позивачем заявлені вимоги щодо укладання охоронного договору передчасно, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідач була обізнана про включення будівлі до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у діях відповідача ознак протиправної поведінки щодо не укладення охоронного договору, оскільки уповноваженим органом не було належно повідомлено власника нежитлового приміщення 1-го поверху №2а-1;-2а-5 загальною площею 62,8кв.м. в житловому будинку літ. «А-3», за адресою м.Харків, вул.Сумська, 23/34 у відповідності до Порядку №158 про занесення об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Враховуючи вказане, суд першої інстанції, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, дійшов хибного висновку, що поведінка ОСОБА_1 щодо не укладання охоронного договору, передбаченого статтею 23 Закону №1805-III свідчить про відсутність у неї наміру добровільно виконати вимоги закону. 
Не врахування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до неправильного вирішення справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.12.2024 по справі № 520/29107/24 - скасувати.
Прийняти постанову, якою в задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Омарова Аміла огли Шевченківська окружна прокуратура м.Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації; - Департамента культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	Т.С. Перцова   С.П. Жигилій