П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29040/25	

Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В. 
Дата і місце ухвалення: 28.11.2025, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у справі №420/29040/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у призначенні пенсії позивача протиправними; 
- скасувати рішення № 213050038752 від 07.05.2025 року Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у призначенні пенсії та не зарахуванні до страхового стажу позивача згідно довідок періоду роботи: з 21.05.1981 по 01.07.1981 року; з 27.12.1991 по 08.09.1992 року; з 02.03.1984 року по січень 1985 року та періоду роботи з 02.12.1993 по 01.02.1994 року згідно дубліката трудової книжки НОМЕР_1 від 16.03.1994 року; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача та зарахувати до страхового стажу позивача період роботи: з 21.05.1981 по 01.07.1981 року; з 27.12.1991 по 08.09.1992 року; з 02.03.1984 року по січень 1985 року та період роботи з 02.12.1993 по 01.02.1994 року згідно дубліката трудової книжки НОМЕР_1 від 16.03.1994 року, призначити пенсію з моменту звернення, тобто з 30.04.2025 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №213050038752 від 07.05.2025 р. 
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.04.2025 року про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивачем не підтверджено наявність необхідного страхового стажу, передбаченого вимогами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зазначає, що подані позивачем документи не відповідають вимогам чинного законодавства та не можуть бути підставою для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу, оскільки не містять необхідних реквізитів, зокрема дати видачі, номеру, підстав прийняття та звільнення.
Апелянт також звертає увагу на наявність розбіжностей у написанні по батькові позивача у наданих документах, що, на його думку, виключає можливість їх використання для підтвердження страхового стажу.
Крім того, зазначає, що записи у дублікаті трудової книжки оформлені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що унеможливлює зарахування відповідних періодів роботи.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно втрутився у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду України, фактично підмінивши його при вирішенні питання щодо зарахування стажу та призначення пенсії.
На думку апелянта, рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним, прийнятим у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.
З огляду на викладене просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зазначає, що подані нею документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують спірні періоди роботи, а недоліки у їх оформленні не можуть бути підставою для неврахування стажу, оскільки обов`язок щодо належного ведення та оформлення трудової документації покладається на роботодавця, при цьому відповідач мав можливість витребувати додаткові документи або перевірити їх достовірність, однак безпідставно цього не зробив, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.04.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
07 травня 2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області, за принципом екстериторіальності, прийнято рішення №213050038752, яким відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 20 років 5 місяців 8 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, у зв`язку з чим до страхового стажу не зараховано окремі періоди роботи.
Зокрема, не враховано період роботи з 27.12.1991 по 08.09.1992 у зв`язку з відсутністю у довідці дати видачі, номеру та підстав прийняття і звільнення; період роботи з 21.05.1981 по 01.07.1981, оскільки у довідці зазначено інше по батькові позивача; період роботи з 02.03.1984 по січень 1985 року у зв`язку з відсутністю підстав звільнення; а також період роботи з 02.12.1993 по 01.02.1994 згідно дубліката трудової книжки, з огляду на невідповідність дати її оформлення вимогам законодавства.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують спірні періоди її роботи, а недоліки у їх оформленні не можуть бути підставою для неврахування відповідних періодів при обчисленні страхового стажу, оскільки обов`язок щодо ведення та належного оформлення трудової документації покладається на роботодавця, а не на працівника.
Суд першої інстанції також зазначив, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не був позбавлений можливості витребувати додаткові документи або перевірити їх достовірність, однак безпідставно цього не зробив, у зв`язку з чим дійшов висновку про протиправність рішення відповідача та необхідність його скасування.
Разом з тим, враховуючи дискреційний характер повноважень органу Пенсійного фонду України при вирішенні питання про призначення пенсії, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.
Відповідно до частин першої та третьої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу, визначеного законом, зокрема у 2025 році - не менше 32 років.
Разом з тим, у разі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи за наявності страхового стажу від 22 до 32 років.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який сплачені страхові внески у встановленому розмірі.
Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку, є трудова книжка, а за її відсутності або відсутності відповідних записів — інші документи, видані за місцем роботи, служби або навчання.
При цьому, за змістом пункту 3 вказаного Порядку, у випадках, коли у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неточності, для підтвердження стажу роботи можуть прийматися довідки, виписки, інші документи, що містять відомості про періоди роботи.
Колегія суддів звертає увагу, що формальні недоліки у заповненні трудової книжки або інших документів не можуть бути безумовною підставою для неврахування відповідних періодів роботи, якщо з їх змісту можливо встановити факт здійснення трудової діяльності особою.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 27.02.2020 у справі № 577/2688/17, від 31.03.2020 у справі № 446/656/17, у яких зазначено, що недоліки оформлення трудової книжки або інших документів не можуть бути підставою для позбавлення особи права на зарахування відповідних періодів роботи до стажу.
Більше того, Верховний Суд у постанові від 11.05.2022 у справі №120/1089/19-а дійшов висновку, що на особу не може бути покладено обов`язок доведення достовірності відомостей, зазначених у документах, оформлення яких здійснювалось нею не особисто, а відповідними посадовими особами підприємств чи установ.
Отже, саме на орган Пенсійного фонду України покладається обов`язок щодо перевірки достовірності поданих документів та, у разі необхідності, витребування додаткових відомостей.
Відповідно до статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду України мають право вимагати відповідні документи від підприємств, установ, організацій, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Таким чином, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності або повноти поданих позивачем документів, відповідач не був позбавлений можливості вжити заходів щодо перевірки таких відомостей, однак належних доказів вчинення таких дій матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про те, що подані позивачем документи не можуть бути підставою для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу з огляду на їх неналежне оформлення, колегія суддів вважає безпідставними.
З матеріалів справи вбачається, що у підтвердження спірних періодів роботи позивачем надано, зокрема, дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 від 16.03.1994 року, який містить записи про її трудову діяльність, у тому числі за період з 02.12.1993 по 01.02.1994, а також довідку про період роботи з 27.12.1991 по 08.09.1992, довідку № 447 від 18.11.1993 року щодо періоду роботи з 21.05.1981 по 01.07.1981 та довідку № 4/5-539 від 30.05.2024 року щодо періоду роботи з 02.03.1984 по січень 1985 року.
Зазначені документи містять відомості про періоди роботи позивача, її анкетні дані, відомості про місце роботи та дозволяють ідентифікувати особу позивача, а тому є належними доказами у розумінні статей 72– 74 Кодексу адміністративного судочинства України.
Посилання апелянта на те, що довідка про період роботи з 27.12.1991 по 08.09.1992 не містить необхідних реквізитів, спростовується її змістом, оскільки така довідка містить дату її видачі, підпис уповноваженої особи та засвідчена печаткою підприємства, що дає можливість використовувати її як доказ.
Щодо довідки №447 від 18.11.1993 року, колегія суддів зазначає, що вона складена російською мовою, а відмінності у написанні по батькові позивача є наслідком мовних особливостей та не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи.
Стосовно довідки № 4/5-539 від 30.05.2024 року, відсутність у ній відомостей про підстави звільнення не виключає можливості встановлення факту роботи позивача, оскільки з її змісту вбачається період роботи та наявні відомості, які дають можливість ідентифікувати особу позивача.
Щодо дубліката трудової книжки, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів визнання записів у ній недостовірними, а сам по собі факт можливого порушення порядку її оформлення не може бути підставою для неврахування відповідних періодів роботи, оскільки відповідальність за ведення трудових книжок покладається на роботодавця.
Таким чином, колегія суддів вважає, що надані позивачем документи у своїй сукупності підтверджують наявність спірних періодів трудової діяльності, а тому підлягають врахуванню при вирішенні питання щодо призначення пенсії.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, не забезпечив повного та об`єктивного розгляду поданих позивачем документів, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та є необґрунтованими.
Підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року - залишити без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук