ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" березня 2026 р. Справа№ 910/9165/18 (910/3663/25)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Отрюха Б.В.
суддів: Станіка С.Р. 
Остапенка О.М. 

Секретар судового засідання: Басараба К.Ю.

За участю представників учасників справи:
Нечипорук О.Л. від ТОВ «Стар Інвестмент Ван» (в режимі відеоконференції) - за ордером серії АС №1146618 від 05.03.26
Ладановський А.О. керівник ТОВ «Стар Інвестмент Ван» (в залі суду)
Кучерявий О.В. від ТОВ «Торговий дім «Житомирські ласощі» (в залі суду) - за ордером серії АМ №1126212 від 21.04.25
Шаматрін Є.М. ліквідатор ТОВ «Авалком» (в залі суду) - за посвідченням №2027 від 28.08.20

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) (суддя Омельченко Л.В., повний текст рішення складено та підписано - 26.11.2025)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван»
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком»
2) ліквідатора арбітражного керуючого Шаматріна Євгенія Миколайовича Товариства з обмежено відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі»
про визнання недійсним договору та застосування реституції

у межах справи № 910/9165/18
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Велтайм»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком»
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) (суддя Омельченко Л.В., повний текст рішення складено та підписано - 26.11.2025) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком», ліквідатора арбітражного керуючого Шаматріна Євгенія Миколайовича, Товариства з обмежено відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про визнання недійсним договору та стягнення з ТОВ «Торговий дім «Житомирські Ласощі» на користь ТОВ «Авалком» грошових коштів у загальному розмірі 3 080 000,00 грн, сплачених в якості передоплати за Договором № 26/12/16АТД від 26.12.2016 відмовлено; відмовлено Товариству з обмежено відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 150 000 грн.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) повністю; прийняти нове рішення, яким: визнати недійсним Договір № 26/12/16АТД від 26.12.2016, укладений між «Авалком» та ТОВ «Торговий дім «Житомирські Ласощі»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські Ласощі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком» грошові кошти у загальному розмірі 3 080 000,00 грн, сплачені в якості передоплати за Договором поставки № 26/12/16АТД від 26.12.2016.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 апеляційну скаргу у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Отрюх Б.В., судді: Сотніков С.В., Остапенко О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9165/18 (910/3663/25) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком», 2) ліквідатора арбітражного керуючого Шаматріна Євгенія Миколайовича Товариства з обмежено відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про визнання недійсним договору та застосування реституції у межах справи № 910/9165/18 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Велтайм» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком» про банкрутство; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду.
08.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/9165/18 (910/3663/25).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25), серед іншого, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) залишено без руху.
23.01.2026 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/283/26 від 27.01.2026 у зв`язку із перебуванням судді Сотнікова С.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/9165/18 (910/3663/25).
Згідно з витягом до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2026 апеляційну скаргу у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Станік С.Р., Остапенко О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.03.2026.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вислухавши позиції представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ТОВ «Авалком» та ТОВ «Торговий дім «Житомирські ласощі» був укладений Договір позики № 21/11-16П від 21.11.2016 про надання поворотної фінансової допомоги у розмірі 3 080 000 грн строком на шість місяців. 
Також між ТОВ «Авалком» та ТОВ «Торговий дім «Житомирські ласощі» був укладений Договір поставки № 26/12/16АТД від 26.12.2016, а 10.07.2018 сторони по вищевказаних договорах уклали угоду № 4 про зарахування зустрічних однорідних вимог за обома вищевказаними договорами.
З отриманої ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Шаматріним Є.М. виписки по особовому рахунку ТОВ «Авалком» № 26007311807 позивачем зроблено висновок, що банкрут ТОВ «Авалком» в період з 29.12.2016 по 30.12.2016 перерахував ТОВ «Торговий дім «Житомирські Ласощі» (ідентифікаційний код: 38092323) кошти у розмірі 3 080 000 грн на підставі Договору № 26/12/16АТД від 26.12.2016 із призначенням платежу: «Передплата за кондитерські вироби зг. договору № 26/12/16АТД від 26/12/2016 року у т.ч. ПДВ». Однак, отримані ТОВ «Торговий дім «Житомирські Ласощі» у якості передплати за кондитерські вироби кошти від ТОВ «Авалком» не повернуті, про що, на думку ТОВ «Стар Інвестмент Ван», свідчать виписки розрахункових рахунків боржника, боржником не надано доказів виконання Договору № 26/12/16АТД від 26.12.2016.
Відтак, позивач вважав, що ТОВ «Авалком» порушено загальні засади цивільного законодавства з наміром завдати шкоди інший особі шляхом укладення Договору № 26/12/16АТД від 26.12.2016 постачання кондитерських виробів без наміру його фактичного виконання, а тому просив суд визнати Договір недійсним та повернути грошові кошти у розмірі 3 080 000 грн. Також позивач зазначав, що станом на дату перерахування ТОВ «Авалком» коштів у загальному розмірі 3 080 000 грн за Договором № 26/12/16АТД від 26.12.2016 на користь ТОВ «Торговий дім «Житомирські Ласощі» у банкрута була наявна заборгованість перед ПАТ «Фортуна-Банк», правонаступником якого є ТОВ «Стар Інвестмент Ван», за кредитними договорами з кінцевими строками повернення 27.08.2013 та 14.03.2014 на загальну суму 94 079 180, 56 грн, що встановлено ухвалою суду від 29.10.2018 у справі № 910/9165/18, а тому укладання Договору № 26/12/16АТД від 26.12.2016 перешкоджало виконанню обов`язків ТОВ «Авалком» перед ПАТ «Фортуна-Банк».
В позовній заяві кредитор посилався на ст. ст. 16, 215 Цивільного кодексу України та ст. 42 КУзПБ.
Щодо застосування для даних правовідносин ст. 42 КУзПБ.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30 липня 2018 року відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «Авалком» з відкриттям процедури розпорядження майном та призначенням арбітражного керуючого. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року визнано кредитором відносно банкрута у цій справі ПАТ «Фортуна-Банк» на підставі кредитних договорів від 11.03.2013 року та від 02.12.2013 року з додатковими угодами.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17 липня 2019 року було замінено у цій справі кредитора - ПАТ «Фортуна-Банк» на його правонаступника - ТОВ «ЕйПіЕс Україна», яке в подальшому змінило назву на ТОВ «Стар Інвестмент Ван».
В березні 2025 року кредитор у справі про банкрутство - позивач по цій справі, заявив позовні вимоги до банкрута та до ТОВ «Торговий дім «Житомирські ласощі», яке не є стороною у справі про банкрутство, про визнання недійсним договору від 26.12.2016 та про стягнення з одного відповідача на користь другого відповідача грошових коштів за вказаним договором.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019 року, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.
Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.
21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.
Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року у справі № 913/849/14).
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 року може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 року.
Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.
Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.
Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).
Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.
Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.
Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.
Таким чином, оскільки провадження у даній справі №910/9165/18 відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку положення Кодексу України з процедур банкрутства не підлягають застосуванню. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство.
Відповідно до ст. 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.
Як було зазначено вище, провадження у справі про банкрутство відкрито ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.07.2018, а оспорюваний договір було укладено боржником 26.12.2016, тобто більш ніж за два роки до відкриття провадження у цій справі та до дати введення в дію КУзПБ.
Таким чином, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню і приписи ст. 20 Закону про банкрутство.
Щодо застосування для даних правовідносин ст. 16, 215 ЦК України.
Так, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту прав та інтересів за статтею 16 ЦК України Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.
Зокрема, відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Крім того, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, містяться у статті 203 ЦК України, згідно положень якої:
- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;
- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;
- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;
- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;
- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;
- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Колегія суддів, проаналізувавши Договір поставки № 26/12/16АТД від 26.12.2016, який позивач просить суд визнати недійсним, прийшла до висновку, що оскаржуваний договір відповідає нормам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним у матеріалах справи відсутні. Судом також взято до уваги те, що у справі про банкрутство № 910/9165/18, в межах якої розглядається даний позов, постановою суду від 04.02.2019 затверджено звіт розпорядника майна боржника ТОВ «Авалком», у якому зазначено, що у діяльності боржника не вбачаються ознаки фіктивного банкрутства та приховування банкрутства, про що можуть свідчити фраудаторні правочини.
Крім того, згідно ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. 
Отже, угода № 4 від 10.07.2018 про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладена між сторонами, не суперечить вимогам чинного законодавства.
Інших підстав для визнання оспорюваного договору недійсним позивачем не надано.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Статтею 76 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Отже, оцінивши докази, надані сторонами, за своїм внутрішнім переконанням, об`єктивно встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авалком», ліквідатора арбітражного керуючого Шаматріна Євгенія Миколайовича, Товариства з обмежено відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» про визнання недійсним договору та стягнення з ТОВ «Торговий дім «Житомирські Ласощі» на користь ТОВ «Авалком» грошових коштів у загальному розмірі 3 080 000,00 грн, сплачених в якості передоплати за Договором № 26/12/16АТД від 26.12.2016. Відповідно, похідна позовна вимога ТОВ «Стар Інвестмент Ван» про застосування наслідків недійсності правочину також задоволенню не підлягає.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє доводи апелянта, як безпідставні і погоджується з висновком суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони вірних висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмент Ван» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/9165/18 (910/3663/25) залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст. ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.
4. Справу № 910/9165/18 (910/3663/25) повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано 17.03.2026.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх 

Судді С.Р. Станік

О.М. Остапенко