ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/27349/25
категорія 112030500

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах ветеранів війни Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Управління у справах ветеранів війни Житомирської міської ради (далі – відповідач, Управління) про визнання протиправним та скасування рішення №705/УСВВ від 20 червня 2025 року про відмову у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та вклеєні вкладки до посвідчення і зобов`язання вчинити такі дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що під часу проходження військової службу в Збройних Силах України отримав травму, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби. Після цього йому було видано посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 01 квітня 2025 року. Вказує, що звернувся до відповідача з заявою про продовження терміну дії зазначеного посвідчення, однак, відповідач протиправно, на переконання позивача, відмовив у цьому. 
Ухвалою суду від 05 січня 2026 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
19 січня 2026 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, Управлінням було прийнято правомірне рішення про відмову у продовженні статусу «Особа особи з інвалідністю внаслідок війни та вклеєні вкладки до відповідного посвідчення згідно пункту 1 частини другої статті 7 посвідчення згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» гр. ОСОБА_1 .
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України.
Позивач отримав травму під час виконання обов`язків військової служби (при ДТП під час слідування до місця служби), що підтверджується довідкою про обставини травми №2034 від 14 грудня 2016 року, свідоцтвом про хворобу № 387.
Після цього, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджено посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 01 квітня 2025 року.
06 травня 2025 року позивачу при повторному огляді з 5 березня 2025 року встановлена інвалідність ІІ групи з причини травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, строком дії до 01 квітня 2028 року.
У подальшому, 19 червня 2025 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Однак, рішенням №705/УСВВ від 20 червня 2025 року Управління відмовлено у продовженні статусу «Особа з інвалідністю внаслідок війни», оскільки його поранення пов`язане саме з виконанням обов`язків військової служби.
Позивач уважаючи, що йому протиправно відмовлено у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України №3551-XII).
Статтею 4 названого Закону визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 1 частини 2 названої правової норми встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Положення № 302).
Відповідно до пункту 2 зазначеного Положення посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно пункту 3 Положення № 302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни – особа з інвалідністю внаслідок війни».
Згідно пункту 7 Положення №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого», «Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України» видаються структурними підрозділами районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад, на які покладено функції з питань ветеранської політики (далі – місцеві структурні підрозділи з питань ветеранської політики), за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) особи.
Відповідно до пункту 10 Положення №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
З аналізу наведених норм слідує, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України №3551-ХІІ безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною 1 якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Отже, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 7 Закону України №3551-ХІІ для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, та, по-друге: такі особи стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що під час виконання обов`язків військової служби позивач отримав травму (при ДТП під час слідування до місця служби), що підтверджується довідкою про обставини травми №2034 від 14 грудня 2016 року, свідоцтвом про хворобу № 387.
06 травня 2025 року позивачу при повторному огляді з 5 березня 2025 року встановлена інвалідність ІІ групи з причини травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, строком дії до 01 квітня 2028 року .
Отже, наданими позивачем доказами підтверджено отримання ним травми під час проходження військової служби, а інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що не є тотожним отриманню травми під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій.
Таким чином позивачем суду не доведено, що інвалідність є наслідком поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті.
Ураховуючи те, що травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, а також виконанням інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, суд констатує про відсутність правових підстав для віднесення позивача до категорії осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України № 3551-ХІІ.
Зважаючи на те, що позивачем до заяви про продовження дії посвідчення «Особи з інвалідністю внаслідок війни» не надано документів на підтвердження факту одержання травми під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у продовженні дії посвідчення є обґрунтованою, оскільки позивачем не підтверджено належність його до категорії осіб, передбачених статтею 7 Закону України №3551-XII.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 240/6317/24, постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року у справі № 640/7248/22.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відмовляючи позивачу у продовженні терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни Управління діяло у межах повноважень та у спосіб передбачений законом.
Отже, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не належать.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.
Ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає такі вимоги недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.
З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

03.03.26