РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2026 року 	м. Рівне	№460/1316/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді О.Р. Греська, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 
до	Військової частини НОМЕР_1 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,	
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського окружного адміністративного суду через систему "Електронний суд" надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, заявник) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправною відмову командира військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”; 
зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт по суті та прийняти рішення щодо звільнення з військової служби, на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходячи військову службу за мобілізацією, звернувся до командира військової частини з рапортом про звільнення на підставі сімейних обставин у зв`язку зі смертю рідного брата — військовослужбовця, смерть якого, за висновком ВЛК, пов`язана із захистом Батьківщини. На думку позивача, така смерть за своїми правовими наслідками прирівнюється до загибелі під час виконання обов`язків військової служби, що дає право на звільнення відповідно до закону.
Позивач вважає відмову у звільненні протиправною, оскільки вона ґрунтується на надмірно формальному тлумаченні норм права (розмежуванні понять «загибель» і «смерть від захворювання»), не враховує встановлений причинний зв`язок смерті із захистом Батьківщини та порушує його право на соціальний захист.
У зв`язку з цим позивач просить визнати відмову протиправною та зобов`язати відповідача розглянути рапорт і прийняти рішення про його звільнення з військової служби.
Ухвалою від 16.02.2026 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою в адміністративній справі №460/1316/26. Позовну заяву ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій прийнято до розгляду. Відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №460/1316/26.
16.03.2026 від представника відповідача надійшла заява про повернення позову, оскільки ОСОБА_1 не виконав вимог, передбачених п. 11 ч. 5 ст. 160 КАС України.
Ухвалою від 23.03.2026 у задоволенні заяви Військової частини НОМЕР_1 про повернення позовної заяви відмовлено повністю.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у її задоволенні повністю. На обґрунтування заперечень зазначив, що рапорт позивача про звільнення з військової служби був розглянутий у встановленому законом порядку, а доводи позивача про його нерозгляд є безпідставними.
Зокрема, відповідач вказав, що позивач, як військовослужбовець НОМЕР_3 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ), зобов`язаний дотримуватися вимог Конституції України, законів України та статутів Збройних Сил України, зокрема щодо порядку звернення із службових питань.
Відповідно до положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовець зобов`язаний звертатися з особистих та службових питань до свого безпосереднього начальника, а у разі неможливості вирішення питання — до наступного прямого начальника. Разом із тим, як зазначає відповідач, позивач порушив установлений порядок, оскільки звернувся з рапортом безпосередньо до командира військової частини, оминаючи безпосереднього начальника.
Незважаючи на зазначене порушення, рапорт позивача від 26.02.2025 був прийнятий, зареєстрований та переданий на розгляд уповноваженим посадовим особам. За результатами розгляду позивачу було надано письмову відповідь від 15.03.2025 року, яку направлено засобами поштового зв`язку за адресою, зазначеною у рапорті. У зв`язку з цим відповідач вважає твердження позивача про нерозгляд рапорту та ненадання відповіді необґрунтованими, а спір у цій частині — штучно створеним.
Щодо підстав для звільнення з військової служби відповідач зазначив, що в умовах дії воєнного стану, введеного відповідним Указом Президента України, звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, можливе виключно з підстав, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідач вказав, що позивач обґрунтовував своє право на звільнення сімейними обставинами, а саме смертю близького родича. Разом із тим, надані позивачем документи підтверджують, що смерть його родича настала внаслідок захворювання, хоча і пов`язаного із захистом Батьківщини, проте не під час безпосередньої участі у бойових діях або заходах із забезпечення національної безпеки і оборони.
На думку відповідача, законодавець чітко розмежовує підстави для звільнення, пов`язуючи відповідне право саме із загибеллю або зникненням безвісти під час безпосередньої участі у визначених законом заходах. Водночас смерть унаслідок захворювання не є тотожною загибелі у розумінні зазначених норм та не може бути підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений законодавством України, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
26 лютого 2025 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, з військової служби на підставі абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
До рапорту подані наступні документи:
- Копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 ;
- Копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 13.08.1976;
- Копія витягу із наказу Генерального штабу Збройних Сил України №57/ДСК від 17.05.2019;
- Копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 15.07.1975;
- Копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 09.03.1988;
- Копія посвідчення УБД серії № НОМЕР_8 ;
- Копія посвідчення серії НОМЕР_9 ;
- Копія посвідчення серії НОМЕР_10 від 14.09.2021;
- Копія витягу з протоколу №348 від 01.10.2020;
- Копія довідки №697/09-13-09 від 11.07.2023;
- Копія паспорту та РНОКПП ОСОБА_1 .
Відповідачем 15.03.2024 було розглянуто рапорт позивача, в якому зазначено, що з поданих документів не вбачається правових підстав для звільнення з військової служби. Також зазначено, що відповідно до пп “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану звільнення звільняються з військової служби: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
До рапорту подані документи щодо ОСОБА_2 а сам: свідоцтво про смерть від 03.08.2020 серії НОМЕР_4 , витяг з протоколу засідання 18 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтва від 01.10.2020 №348 де зазначено: “ЗАХВОРЮВАННЯ, ЯКЕ ПРИЗВЕЛО ДО СМЕРТІ, ТАК ПОВ`ЯЗАНЕ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ”, що не відповідають вимогам вищезазначеної статті, у зв`язку з чим не вбачається правових підстав для звільнення з військової служби.
Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, а також встановлені рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.07.2025 у справі 460/6372/25, що набрало законної сили.
Вважаючи протиправною відмову командира військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан. На момент розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до вимог ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Згідно з пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.
Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.
Згідно з пунктом 233 Положення №1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації. Вказані обставини сторонами не заперечуються.
Позивач висловив своє бажання щодо звільнення з військової служби, подавши рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 .
Відповідачем 15.03.2025 було розглянуто рапорт позивача, в якому зазначено, що з поданих документів не вбачається правових підстав для звільнення з військової служби.
Враховуючи вищенаведене, судом не встановлено порушень процедури подання позивачем рапорту, а також бездіяльності відповідача щодо його розгляду по суті.
Вирішуючи питання правомірності відмови командира військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, суд зазначає наступне. 
Відповідно до абзацу шістнадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Судом встановлено, що позивач 26 лютого 2025 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення, з військової служби на підставі абз. 16 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 , 1975 року народження, був рідним братом позивача.
Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з протоколу засідання 18 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 01.10.2020 №348 «Захворювання старшого матроса військової служби ОСОБА_2 , 1975 р. н., «Гостра серцево-судинна недостатність. Атеросклеричний коронарокардіосклероз, яка призвела до смерті, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами, свідоцтвом про смерть № НОМЕР_11 серія НОМЕР_12 виданий Приморським районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03.08.2020, лікарським свідоцтвом про смерть №1643 від 03.08.2020, посвідченням учасника бойових дій № НОМЕР_8 від 22.11.2019, актом розслідування причин смерті №98 від 14.08.2020, - ЗАХВОРЮВАННЯ, ЯКЕ ПРИЗВЕЛО ДО СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНЕ ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ».
14.09.2021 ОСОБА_3 видано посвідчення матері військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби НОМЕР_10 .
Суд зауважує, що посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця є основним документом, який підтверджує статус члена сім`ї загиблого внаслідок воєнної агресії та дозволяє отримати відповідні пільги.
При цьому, сукупність наведених вище обставин свідчить про те, що фактично, законодавцем поняття «загиблий» та «померлий» внаслідок воєнних дій військовослужбовець ототожнюються, про що свідчить формулювання - «загиблий (померлий)».
Введення законодавцем відповідної підстави для звільнення з військової служби суд розцінює, як розуміння необхідності забезпечення певної міри соціальної справедливості для сімей, які вже втратили близьких внаслідок війни, під час якої їх близькі захищали Батьківщину.
Інше трактування закону було б несправедливим проявом правового пуризму і нівелювало б роль суду в суспільстві, яка полягає в справедливому та неупередженому захисті прав громадян.
З огляду на вказане, суд вважає, що позивач беззаперечно відноситься до кола осіб, на яких розповсюджується дія абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість відмови військової частини НОМЕР_2 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Суд враховує, що відповідачем прийнято рішення щодо відмови у звільненні з військової служби без надання належної оцінки наданим до заяви документам, а також за відсутності відповідного мотивування. При цьому суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданих виключно відповідачу.
Таким чином, відповідач як суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах не реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
З огляду на встановлені судом обставини щодо розгляду заяви позивача неналежним чином, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт позивача від 26.02.2025 та прийняти рішення щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи вищезазначене в сукупності, позов належить задовольнити повністю. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити повністю.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 26.02.2025 та прийняти рішення щодо звільнення з військової служби на підставі абзацу 16 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_13 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_14 ) 

Повний текст рішення складений 09.04.2026.

Суддя       Олег ГРЕСЬКО