КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2026 року м. Київ справа №320/37969/24

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії та Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в: 
ОСОБА_1 звернулась з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії та Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії/бездіяльність ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці щодо не вручення ОСОБА_1 наказів № 9 о/с та № 10 о/с від 01.11.2017;
- зобов`язати ліквідаційну комісію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці вручити ОСОБА_1 накази № 9 о/с та № 10 о/с від 01.11.2017;
- визнати протиправним та скасувати наказ ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 01.11.2017 № 10 о/с, в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці, з органів внутрішніх справ, з 06.11.2015 згідно з пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114;
- поновити капітана міліції ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці з 07.11.2015, а у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді;
- зобов`язати ліквідаційну комісію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці розглянути звернення/рапорт ОСОБА_1 про звільнення за п. 64 «з» Положення № 114, у зв`язку з виявленням бажання продовжити службу у Національній поліції України;
- визнати протиправними дії/бездіяльність ГУНП у м. Києві під час розгляду кандидатури ОСОБА_1 відповідно до п. 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» щодо відмови у працевлаштуванні, розгляді її кандидатури, призначені на посаду та скасувати дане рішення;
- зобов`язати ГУНП у м. Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_1 з урахуванням рівня освіти та професійного досвіду, запропонувати посади поліцейського, відповідно до п. 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України», прийняте відповідне рішення (видати відповідний наказ з цього приводу);
- визнати протиправними дії/бездіяльність ліквідаційної комісії Управління МВС Південно-Західній залізниці щодо не нарахування та невиплати належного грошового забезпечення, у повному обсязі, відповідно до чинного законодавства України, капітану міліції ОСОБА_1 за посадою слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці з 28.09.2015 по дату звернення до суду; 
- зобов`язати ліквідаційну комісію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці нарахувати та виплатити належне грошове забезпечення, у повному обсязі, відповідно до чинного законодавства України, капітану міліції ОСОБА_1 за посадою слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці, а у разі відсутності такої посади за іншою рівнозначною посадою, у період з 28.09.2015 по 06.11.2015, та з 07.11.2015 по дату прийняття судового рішення у справі;
- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці та ГУНП у м. Києві подати в установлений судом термін, з моменту набрання судовим рішенням законної сили, звіту про виконання рішення суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваних дій/бездіяльності та рішень відповідачів. 
Головним управлінням Національної поліції у м. Києві до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує.
Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог та відзиву на позов до суду не надано. 
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ з 01.09.2003. За період служби працювала на посадах слідчого Христинівського районного відділу УМВС України в Черкаській області, ЛВ на станції Київ-Пасажирський, ЛВ на станції Фастів управління МВС України на Південно-Західній залізниці.
З 27.05.2015 по 27.09.2015 ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді слідчого слідчого відділу ЛВ на станції Фастів управління МВС України на Південно-Західній залізниці, знаходилася у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами.
Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці № 87 о/с від 09.09.2015 позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас з 09.09.2015 через скорочення штатів.
Не погоджуючись з наказом № 87 о/с від 09.09.2015 про звільнення, позивач звернулася до суду з позовом про його скасування.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/27239/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2017 та постановою Верховного Суду від 27.02.2020, позов задоволено частково: 
визнано незаконним та скасовано наказ відповідача-1 № 87 о/с від 09.09.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;
поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці;
зобов`язано Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у відповідно до п. 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України", у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві та видати відповідний наказ з даного приводу;
допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці;
у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/27239/15 видано наказ № 9 о/с від 01.11.2017 «По особовому складу», яким скасовано наказ Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 №87 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за ст. 64 «г» (через скорочення штатів та поновлено капітана міліції ОСОБА_1 (М-217470), слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці з посадовим окладом у розмірі 800 гривень, та вважати такою, що перебуває у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами з 25 травня по 27 вересня 2015 року, з 09 вересня 2015 року.
Крім того, Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у той же день – 01.11.2017 прийнято наказ №10о/с «По особовому складу» яким капітана міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 на підставі п. 64 «г» через скорочення штатів Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
З матеріалів справи встановлено, що позивач про оскаржуваний наказ про її звільнення від 01.11.2017 №10 о/с дізналася 01.07.2024 з листа Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.03.2024 №СЕД-5533-2024 «Про надання відповіді».
Матеріали справи не містять доказів (відповідачами таких не надано) своєчасного ознайомлення позивача з наказами № 9 о/с від 01.11.2017 про її поновлення в органах внутрішніх справ та № 10 о/с від 01.07.2017 про звільнення з органів внутрішніх справ.
У матеріалах справи наявний лист Управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції у м. Києві від 28.10.2024 №129775-2024 (т. 1, арк. 198) яким повідомлено, що в матеріалах особової справи ОСОБА_1 відсутні підтверджуючі документи щодо ознайомлення позивача з наказами від 01.11.2017 №9 о/с та №10 о/с.
З даним позовом до суду позивач звернулась 01.08.2024, тобто у межах строків, визначених ч. 5 ст. 122 КАС України.
Позивач, вважаючи оскаржувані рішення, дії/бездіяльність відповідачів протиправними, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулювався Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію».
Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.
За приписами пункту 64 «г» Положення № 114, на підставі якого звільнено позивача, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
У взаємозв`язку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. 
Для таких цілей мають досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.
При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Пункти 1-3 частини 2 статті 42 КЗпП України передбачають, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Водночас, на момент розгляду справи Закон № 565-ХІІ втратив чинність та вступив у дію Закон України від 2 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію».
Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 – 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в офіційному виданні "Голос України" 6 серпня 2015 року за № 141-142 і набрав чинності 7 листопада 2015 року.
Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI “Прикінцеві та Перехідні положення” цього Закону набирають чинності з 7 серпня 2015 року.
Відповідно до п. 8 розділу XI “Прикінцеві та Перехідні положення” цього Закону з дня опублікування цього Закону, яким є 06.08.2015, всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Відповідно до п. 9 цього розділу Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Відповідно до п. 10 цього ж розділу Закону, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві, і створено новий орган - Головне управління Національної поліції у м. Києві.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно штатні зміни» вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств згідно з відповідним переліком змін у штатах, у тому числі скорочуються всі посади Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.
Слід зауважити, що Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
При цьому в Законі України “Про Національну поліцію”, постанові Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.
Аналогічність завдань міліції та поліції, встановлених статтею 3 Закону України “Про міліцію” та статтею 2 Закону України “Про Національну поліцію” відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, та як наслідок, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №815/6557/16.
З урахуванням наведеного у сукупності та підсумовуючи аналіз нормативного регулювання сфери спірних відносин, слід дійти висновку, що вищезазначені норми та, зокрема, Положення, на яке (Положення) міститься посилання у оскаржуваному наказі, у сукупності створюють три передумови для звільнення особи зі служби через скорочення штатів (щодо обставин повторного звільнення позивачки), які можуть бути підставою для звільнення, у т.ч. кожна окремо, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 20.09.2018 у справі. №815/497/16.
При цьому, також враховується переважне право на залишення на роботі. 
Водночас, однією з необхідних умов для прийняття працівника міліції на службу в поліцію слугувало висловлення ним відповідного бажання про це і лише в разі відмови від проходження служби в поліції такий працівник міліції підлягає звільненню зі служби в органах внутрішніх справ на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення № 114, через скорочення штатів.
У постанові від 04.10.2018 у справі №813/6353/15 Верховний Суд вказав на те, що, даючи оцінку правомірності звільнення працівника міліції у зв`язку зі скороченням штатів, суди, окрім іншого, повинні з`ясувати дотримання процедури звільнення.
Крім того Верховний Суд в аналогічних спірних правовідносинах в постанові від 20.06.2018 у справі №804/843/16 звертає увагу на необхідність встановлення обставин щодо неможливості подальшого використання позивача на службі при вирішенні спору.
У даному випадку, суд вважає, що відповідач не дотримався процедури звільнення, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ є передчасним.
Так, під час розгляду справи відповідачем не доведено з`ясування перед звільненням обставин наявності переваг щодо залишення/продовження служби. Під час розгляду справи не доведено і з`ясування перед звільненням питання щодо відповідності позивача вимогам до поліцейських – відносно можливості працювати у новоствореній установі, яка виконує аналогічні функції, що і установа з якої позивача звільнено спірним наказом. Відсутні і пропозиції щодо подальшого використання на службі. Водночас відсутнє обґрунтування неможливості подальшого проходження служби у поліції, пропозиції посад.
При цьому, слід зазначити, що будь-яка інша причина неприйняття позивача на службу до поліції не свідчить про законність її звільнення саме за підпунктом “г” пункту 64 Положення.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.
Судом установлено, що на час розгляду даної справи відсутні докази внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці (ідентифікаційний код 08602997).
Відповідно до пункту 24 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 (зі змінами) в разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).
Крім того, суд зазначає, що ч. 1 ст. 47 КЗпП зобов`язує роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У матеріалах справи міститься копія листа Управління МВС України на Південно-Західній залізниці №37/7-59 від 14.02.2018, яким повідомлено позивача, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/27239/15 її поновлено зі звільненої посади та звільнено з 06.11.2015 через скорочення штатів.
Однак, матеріали справи не містять доказів того, що зазначений лист був направлений позивачу.
Відтак, враховуючи вищевикладене, судом не встановлено обставин дотримання відповідачем у повній мірі вимог підпункту «г» пункту 64 Положення № 114, а відтак, оскаржуваний наказ є протиправним, прийнятим в порушення ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню, як прийнятий передчасно, а позивач – поновленню на тій посаді, з якої вона звільнена. 
При цьому, є очевидним, що суд не має підстав та повноважень зобов`язувати один орган (ГУ НП), з яким позивач не мала та не має трудових відносин, поновлювати певну особу у структурі іншого органу - ГУ МВС.
При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Одночасно із цим слід зазначити, що порядок призначення на посади поліцейських визначений у статті 48 Закону № 580-VІІІ.
За змістом статті 52 указаного Закону з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов`язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади.
Конкурс проводиться відповідною поліцейською комісією.
В силу частини 1 статті 51 Закону № 580-VІІІ для забезпечення прозорого добору (конкурсу) та просування по службі поліцейських на підставі об`єктивного оцінювання професійного рівня та особистих якостей кожного поліцейського, відповідності їх посаді, визначення перспективи службового використання в органах поліції утворюються постійні поліцейські комісії.
Отже, Законом № 580-VІІІ передбачено певну процедуру прийняття на службу в органи Національної поліції, що вимагає вчинення певних дій як осіб, які приймаються на службу в поліції (як таких, що приймаються на службу вперше, так і для колишніх працівників міліції, які виявили бажання працювати в поліції), а також посадових осіб органів (закладів, установ) поліції.
Разом з тим, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №802/4079/15-а, та постанові від 31 липня 2019 року у справі №806/5226/15.
Зважаючи на такі законодавчі приписи, адміністративний суд позбавлений можливості зобов`язати орган державної влади прийняти позивача на роботу до Національної поліції, оскільки прийняттю на службу до Національної поліції передує встановлена законодавством процедура конкурсу та перевірки, яка може бути проведена лише вищезазначеним органом державної влади.
Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді з якої її було звільнено, а саме на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці з 07.11.2015.
В контексті ж поновлення прав позивача у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Вирішуючи ж питання про порядок обчислення належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, суд виходить з такого.
Так, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону України “Про Національну поліцію” до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 “Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції” виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є бланкетною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акту для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.
Такий “Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання” затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06 квітня 2016 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799.
Так, пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Пунктом 9 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.
Суд зазначає, що у період з 28.09.2015 (період з 25.05.2015 по 27.09.2015 перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами) по 06.11.2015 (дата звільнення) позивач вважалася такою, що перебуває на посаді та отримує заробітну плату, а тому вказаний період не є вимушеним прогулом. 
У той же час, вимушеним прогулом є період з 07.11.2015 (наступний день після звільнення) по 31.03.2026 (дата прийняття судового рішення).
У зв`язку із тим, що відповідачами не було надано до суду довідки про доходи ОСОБА_1 , у суду відсутня можливість здійснити розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, а тому для належного захисту порушених прав, суд на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України в цій частині вважає за необхідним вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії здійснити розрахунок та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 31.03.2026.
З матеріалів справи встановлено, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/27239/15 в частині зобов`язання Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в управлінні Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у відповідно до п. 19 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію України", у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві та видати відповідний наказ з даного приводу, Головне управління НП у м. Києві лише 27.03.2024 прийняло наказ №597 «Про затвердження протоколу наради», яким затверджено протокол від 27.03.2024 щодо розгляду п. 4 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/27239/15.
Відповідно до вказаного протоколу наради керівництва Головного управління Національної поліції у м. Києві від 27.03.2024, правових підстав для призначення ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві немає, оскільки п. 9 розділу ХІ Закону втратив чинність 06.11.2015, а інших підстав законодавцем у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» Закону не визначено. 
Суд звертає увагу на правову позицію, яка викладена Верховним Судом у справі №826/27239/15 від 27.02.2020 за позовом ОСОБА_1 , … «відповідно до пункту 1 Розділу XI Закону №580-VIII, зокрема, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Закон №580-VIII опублікований в газеті «Голос України» 6 серпня 2015 року №141-142.
Пунктом 8 Розділу XI Закону №580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
За пунктом 9 Розділу XI Закону №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Згідно пункту 10 Розділу XI Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Пунктом 11 Розділу XI Закону №580-VIII передбачено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.
Відповідно до пункту 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
За підпунктом «г» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Судами попередніх інстанцій встановлено відсутність доказів, які б свідчили про відмову позивачки від проходження служби в поліції або неможливість прийняття її на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.
Виходячи з наведених вище норм законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.
У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.
Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.
У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).
Виходячи з наведеного, лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 Розділу XI Закону №580-VІІІ щодо звільнення особи за скороченням штатів.
Отже, при вирішенні питання щодо звільнення через скорочення штатів на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення №114, встановлено зобов`язання розглянути можливість подальшого використання працівника на службі, оскільки такий порядок звільнення працівника міліції прямо передбачений пунктами 9-10 Розділу XI Закону № 580-VІІІ, чого зроблено не було.».
Тобто, Головним управлінням НП у м. Києві на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/27239/15 лише 27.03.2024 прийняло наказ №597 «Про затвердження протоколу наради», яким затверджено протокол від 27.03.2024 щодо розгляду п. 4 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/27239/15.
При повторному ж звільненні позивача з органів внутрішніх справ Головним управлінням НП у м. Києві не було розглянуто можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі, оскільки такий порядок звільнення працівника міліції, за висновками Верховного Суду, прямо передбачений пунктами 9-10 Розділу XI Закону № 580-VІІІ.
Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії/бездіяльність ГУНП у м. Києві під час розгляду кандидатури ОСОБА_1 відповідно до п. 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» щодо відмови у працевлаштуванні, розгляді її кандидатури, призначені на посаду та скасувати дане рішення та зобов`язати ГУНП у м. Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_1 з урахуванням рівня освіти та професійного досвіду, запропонувати посади поліцейського, відповідно до п. 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України», прийняте відповідне рішення (видати відповідний наказ з цього приводу), є обґрунтованими та для належного захисту порушених прав позивача підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в УМВС України на Південно-Західній залізниці щодо зайняття посади в поліції відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII, у ГУ НП у м. Києві та видати відповідний наказ. 
Згідно з п. 3 ч. 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.
Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності винесення оскаржуваного рішення.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими.
У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці щодо не вручення ОСОБА_1 копії наказів № 9 о/с та № 10 о/с від 01.11.2017.
Зобов`язати ліквідаційну комісію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці вручити ОСОБА_1 копії наказів № 9 о/с та № 10 о/с від 01.11.2017.
Визнати протиправним та скасувати наказ ліквідаційної комісії Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 01.11.2017 № 10 о/с в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці, з органів внутрішніх справ, з 06.11.2015 згідно з пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114.
Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці з 07.11.2015.
Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії здійснити розрахунок та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 02.04.2026.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру слідчого слідчого відділу лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський в УМВС України на Південно-Західній залізниці щодо зайняття посади в поліції відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII, у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві та видати відповідний наказ. 
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління МВС України на Південно-Західної залізниці з 07.11.2015

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.