КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 522/21983/24-Е
Провадження № 2/947/195/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2026 року 

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 
до ОСОБА_1 
про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,
ВСТАНОВИВ:
06.12.2024 року до Приморського районного суду міста Одеси, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій позивач з урахуванням заяви від 30.12.2024 року просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №490087787 від 13.10.2008 року за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду на підставі ч. 2. ст. 625 ЦК України, яка станом на 23.02.2022 року в загальному розмірі складає 1275503,37 грн. та судові витрати, з посиланням на невиконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за кредитним договором, встановлених рішенням суду.
Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 17.12.2024 року матеріали вищевказаної цивільної справи передано за територіальною юрисдикцією до Київського районного суду міста Одеси.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17.01.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
27.02.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
12.05.2025 року судом постановлено ухвалу, якою зупинено провадження по цивільній справі №522/21983/24-Е за позовною заявою Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, до закінчення перегляду справи №903/602/24 в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.
26.11.2025 року через систему «Електронний суд» надійшла заява від представника позивача представника позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» – Байрамова Олександра Володимировича про поновлення провадження по справі, у зв`язку з набранням законної сили постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 року по справі №903/602/24.
Ухвалою судді Київського арйонного суду міста Одеси від 07.01.2026 року поновлено провадження у справі та призначено дату, час і місце проведення судовго засідання.
У судове засідання призначене на 31.03.2026 року представник позивача не з`явився, однак від останнього в матеріалах справи наявна подана 16.02.2026 року заява про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за його відсутності, відсутності заперечень проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання призначене на 31.03.2026 року також не з`явились, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. 
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 
У відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
За наслідком отриманої судом відповіді, судом здійснювалось повідомлення відповідачки про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі за зареєстрованим місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , однак уся поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачці, була повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Таким чином, відповідачка про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористалась процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, про причини неявки до судового засідання суд не повідомила.
При викладених підставах, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Статтею 210 ЦПК України передбачено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 13 жовтня 2008 року між ЗАТ «АЛЬФА-БАНК» (на цей час - ПАТ «АЛЬФА-БАНК») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір за № 490087787, за яким ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 71805 доларів 88 центів США, зі сплатою 18,50 % річних, з кінцевим терміном повернення 13 жовтня 2018 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором за № 490087787, 13 жовтня 2008 року між ЗАТ «АЛЬФА-БАНК» (на цей час - ПАТ «АЛЬФА-БАНК») та ОСОБА_1 був укладений договір поруки за № 490087787-П, за яким поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором. Термін дії договору вказано до 13 жовтня 2015 року.
Позивачем надано до суду копії виконавчих листів №520/5811/14-ц, виданих 10.09.2014 року Київським районним судом міста Одеси відносно боржника ОСОБА_1 , згідно з якими: 
- з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 27 жовтня 2000 року Київським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», що розташоване за адресою: 01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, п/р НОМЕР_3 , МФО 300346, заборгованість за договором про внесення змін і доповнень за № 1/490089469 від 13 січня 2011 року до кредитного договору за № 490087787 від 13 жовтня 2008 року в загальній сумі 573888 (п`ятсот сімдесят три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) грн. 59 (п`ятдесят дев`ять) коп., яка складається з: заборгованості за кредитним договором – 213974 (двісті тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 86 (вісімдесят шість) коп.; заборгованості за відсотками - 74596 (сімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто шість) грн. 22 (двадцять дві) коп.; пені – 285317 (двісті вісімдесят п`ять тисяч триста сімнадцять) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп.;
- з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 27 жовтня 2000 року Київським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», що розташоване за адресою: 01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, п/р НОМЕР_3 , МФО 300346, судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.
З зазначених виконавчих листів вбачається, що останні видані на примусове виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, ухвалене за наслідком розгляду цивільної справи №520/5811/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Враховуючи наявність виконавчого листа виданого на примусове виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року у справі №520/5811/14-ц, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, приймаючи положення ч.7 ст. 81 ЦПК України, та з урахуванням ч.3 статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», судом в рамках даної справи було перевірені відповідні обставини за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень та встановлено наявність оприлюдненого тексту рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року, ухваленого за наслідком розгляду цивільної справи у справі №520/5811/14-ц, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, згідно з яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 27 жовтня 2000 року Київським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», що розташоване за адресою: 01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, п/р НОМЕР_3 , МФО 300346, заборгованість за договором про внесення змін і доповнень за № 1/490089469 від 13 січня 2011 року до кредитного договору за № 490087787 від 13 жовтня 2008 року в загальній сумі 573888 (п`ятсот сімдесят три тисячі вісімсот вісімдесят вісім) грн. 59 (п`ятдесят дев`ять) коп., яка складається з: заборгованості за кредитним договором – 213974 (двісті тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 86 (вісімдесят шість) коп.; заборгованості за відсотками - 74596 (сімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто шість) грн. 22 (двадцять дві) коп.; пені – 285317 (двісті вісімдесят п`ять тисяч триста сімнадцять) грн. 51 (п`ятдесят одна) коп. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 27 жовтня 2000 року Київським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», що розташоване за адресою: 01001, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, п/р НОМЕР_3 , МФО 300346, судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.
Зазначеним рішенням суду також встановлено, що 13 січня 2011 року між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін і доповнень за № 1/490089469 до кредитного договору за № 490087787 від 13 жовтня 2008 року, за яким ОСОБА_2 отримав додатковий кредит у сумі 235779 грн. 75 коп., зі сплатою 19,0% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 13 жовтня 2018 року.
13 січня 2011 року між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін і доповнень за № 1/490089469 до договору поруки за № 490087787-П від 13 жовтня 2008 року, за яким поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед банком за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором за № 490087787 від 13 жовтня 2008 року та договором про внесення змін і доповнень за № 1/490089469 від 13 січня 2011 року. Термін дії договору продовжено до 13 жовтня 2018 року.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, зазначено що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
За наслідком викладеного, в силу положень процесуального законодавства, оскільки рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року, ухвалене за наслідком розгляду цивільної справи у справі №520/5811/14-ц, не оскаржувалось та яке набрало законної сили 11.08.2014 року, суд не піддає сумніву встановлені цими рішеннями обставини, які додатковому доказуванню не підлягають.
Протоколом позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» №4/2019 від 15.10.2019 року вирішено зокрема, затвердити передавальний акт №1. Встановити, що акціонери Акціонерного товариства «Альфа-Банк» визнають усі права та обов`язки Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному актів. Визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 р.
Рішенням № 5/2019 Єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року затверджено передавальний акт (додаток №1). Визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме - 15 жовтня 2019 р. (з дати затвердження передавального акту цим Рішенням єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та рішенням Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк»). Уповноважено голову та членів комісії для проведення реорганізації Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на здійснення подальших дій щодо припинення Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом його приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк».
12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» та АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань 30 листопада 2022 року.
З наданих представником позивача розрахунків заборгованості суми трьох відсотків річних та інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України, які розраховані на суму заборгованості за кредитним договором № 490087787 від 13 жовтня 2008 року у розмірі 573888 грн. 59 коп., стягнутої за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року у справі №520/5811/14-ц, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, вбачається, що три відсотки річних за період з 12.08.2014 року по 23.02.2022 року становить в сумі 129761,71 грн., інфляційні втрати за період з серпня 2014 року по лютий 2022 року становить в сумі 1145741,66 грн., що в загальному розмірі становить 1275503,37 грн.
Приймаючи наявність вказаної суми заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.
Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи викладене та досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556, 625 ЦК України.
На підставі поданих до суду доказів вбачається, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року у справі №520/5811/14-ц, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», заборгованість за договором про внесення змін і доповнень за № 1/490089469 від 13 січня 2011 року до кредитного договору за №490087787 від 13 жовтня 2008 року в загальній сумі 573888 грн. 59 коп., яка складається з: заборгованості за кредитним договором – 213974 грн. 86 коп.; заборгованості за відсотками - 74596 грн. 22 коп.; пені – 285317 грн. 51 коп.
Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Доказів на підтвердження виконання відповідачем вищевказаного рішення, яким стягнуто суму заборгованості за кредитним договором за №490087787 від 13 жовтня 2008 року в загальній сумі 573888 грн. 59 коп., до суду не надано, за наслідком чого суд вважає підтвердженими доводи сторони позивача про невиконання відповідачкою вказаного рішення суду.
Таким чином, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року у справі №520/5811/14-ц, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, також вимога не є задавненою.
Одночасно судом враховуються висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з огляду на наявність невиконаного рішення Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року у справі №520/5811/14-ц, яке набрало законної сили 11.08.2014 року, яким стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором №490087787 від 13 жовтня 2008 року в загальній сумі 573888 грн. 59 коп., суд доходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.
Суд також зазначає, що за приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) дійшла до висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Також у вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19),невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з огляду на вище наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. 
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
За наслідком чого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі, дійшла до висновку, що оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. 
Суд зазначає, що в даній справі позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних та інфляційні втрати нараховані на суму невиконаного зобов`язання поза межами вищевказаного періоду, а саме з 12.08.2014 року по 23.02.2022 року.
Разом з тим, суд зазначає, що згідно зі статтею 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
У відповідності до пункту 11.3 договору про внесення змін і доповнень за №1/490089469 до кредитного договору за № 490087787 від 13 жовтня 2008 року, вбачається, що сторонами вказаного кредитного договору було обумовлено, що сторони реалізуючи, свої права, що встановлені статтею 259 ЦК України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойки, (штрафу, пені), тощо становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності.
Статтею 6 ЦК України врегульовано, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України).
Приймаючи, що сторонами кредитного договору № 490087787 від 13 жовтня 2008 року вільно було збільшено встановлену законом загальну позовну давність у три роки на п`ятдесят, приймачі відсутність доказів на підтвердження оспорення умов вказаного договору в цій частині, суд вважає, що в даній справі позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних та інфляційні втрати нараховані на суму невиконаного зобов`язання за кредитним договором № 490087787 від 13 жовтня 2008 року, яке встановлено судовим рішенням, в межах обумовленого сторонами цього кредитного договору збільшеного строку позовної давності.
Додатково судом приймається, що відповідачем у даній справі не оспорювалось положення щодо збільшеного строку позовної давності, як і не заявлялось заяв про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.
Як вже судом зазначалось, у відповідності до наданих позивачем розрахунків заборгованості нарахувань згідно зі ст.625 ЦК України, вбачається, що три відсотки річних за період з 12.08.2014 року по 23.02.2022 року, які нараховані на суму непогашеної заборгованості за кредитним договором № 490087787 від 13 жовтня 2008 року в сумі 573888 грн. 59 коп., стягнутої рішенням суду, становлять 129761,74 грн.; а сума інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України за період з серпня 2014 року по лютий 2022 року, нараховані на зазначену суму непогашеної заборгованості, становлять 1145741,66 грн., що в загальному розмірі становить 1275503,37 грн.
Надаючи оцінку вказаним розрахунком, судом у тому числі враховується, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18 та у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21).
У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/13011/23 (провадження № 61-5082св24) зазначено, що разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв основну заборгованість лише за тілом кредиту та не врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.
Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).
Відповідачкою не надано заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості, як і не доведено, що невиконання зобов`язань по сплаті вказаної заборгованості сталося не з її вини.
Судом встановлено вірність вищевказаних розрахунків, у зв`язку з чим, нараховані позивачем інфляційні втрати та три відсотки є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню,
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування сплачений останнім судовий збір у загальному розмірі 15306,04 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 1-18, 76-89, 141, 258-260, 263-265, 280-282, 352-354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; код ЄДРПОУ: 23494714) суму трьох відсотків річних та інфляційних витрат у відповідності до положень статті 625 Цивільного Кодексу України, нарахованих за період з 12.08.2014 року по 23.02.2022 року на суму заборгованості за кредитним договором №490087787 від 13.10.2008 року у розмірі 573888,59 грн., яка стягнута за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2014 року по справі №520/5811/14-ц, у загальному розмірі 1275503 (один мільйон двісті сімдесят п`ять тисяч п`ятсот три) гривні 37 (тридцять сім) копійок, яка складається з: суми нарахувань трьох відсотків річних на кредитну заборгованість - 129761 (сто двадцять дев`ять тисяч сімсот шістдесят одна) гривня 71 (сімдесят одна) копійка, суми нарахувань інфляційних втрат на кредитну заборгованість – 1145741 (один мільйон сто сорок п`ять тисяч сімсот сорок одна) гривня 66 (шістдесят шість) копійок. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; код ЄДРПОУ: 23494714) у відшкодування витрат зі сплати судового збору 15306 (п`ятнадцять тисяч триста шість) гривень 04 (чотири) копійки.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складання.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13.04.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко