Справа № 463/6229/25 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/340/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю секретаря Підлужного В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 30 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКЕТ-МАТС» про стягнення заробітної плати, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила стягнути з відповідача на її користь «виплату, що належать працівникові при звільненні у розмірі 150 000 грн.». 
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем і наказом відповідача № 28/01-1-к від 28 січня 2020 року вона була звільненою з роботи згідно зі статтею 38 КЗпП України з 28 січня 2020 року.
Однак, при звільненні з роботи їй не було виплачено заборгованості по заробітній платі, яка і є предметом позовних вимог.
Довідки про стан заборгованості при звільненні з роботи їй вручено не було, а «численні скарги до правоохоронних органів … на предмет інформації по заборгованості по заробітній платі виявились безрезультатними» (а.с. 1-2, 8-9). 

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено за їх недоведеністю (а.с. 61-64).

Вищезгадане рішення суду оскаржила позивачка.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на порушення норм процесуального права.
Звертає увагу на те, що нею ще у позовній заяві зазначалося про те, що у неї «виникнули складнощі із доказом у виді довідки про стан заборгованості під час звільнення», а тому вона просила витребувати ці довідки у відповідача суд, який постановляв ухвали про витребування згаданих доказів, однак «обидвох ухвал відповідач не виконав, довідки не представив», а тому апелянт вважає, що «суд першої інстанції мав право оцінити (її) вимогу у такому розмірі (150 тис. грн) як належний, допустимий та достовірний доказ» та «не мав правових підстав відмовити (їй) у позові не маючи при тому протилежних доказів від відповідача».
Апеляційна скарга також містить наступне клопотання: «справу прошу розглядати за моєї відсутності, без повідомлення мене про такий розгляд» (а.с. 68-70). 

Вся кореспонденція, скерована судом відповідачу на його юридичну адресу, зазначену у Відповіді № 1600635 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 24.07.2025 року, повернулася до суду з відмітками пошти про те, що адресат за цією адресою відсутній.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

На твердження самої позивачки (апелянта), її було звільнено з роботи у відповідача згідно із статтею 38 КЗпП України ще 28 січня 2020 року.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, останній має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
До суду з даним позовом (датованим 30 червня 2025 року) вона звернулася 09 липня 2025 року, тобто – через 5 років та 5 місяців після її звільнення з роботи.
На твердження позивачки, при звільненні її з роботи 28 січня 2020 року відповідачем повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, їй «вручено» не було.
До позовної заяви позивачкою долучено відповідь на її звернення від 26.09.2024 року з Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 10-11): будь-які докази про те, що позивачка зверталася до компетентних на те органів з приводу не отримання від відповідача повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, раніше, ніж 26.09.2024 року (тобто – через 4 роки та 9 місяців), у матеріалах справи відсутні.
В той же час, ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять жодних пояснень з приводу того чому позивачка, вважаючи, що її права при звільненні з роботи відповідачем було порушено (шляхом невручення повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, а також невиплатою всіх належних позивачці сум), звернулася до суду (а також і до інших компетентних органів) через більш, як 5 (п`ять) років.

Згідно Відповіді № 1600635 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 24.07.2025 року (тобто – станом на час розгляду даної справи судом першої інстанції) відповідач, ТзОВ «МАРКЕТ-МАТС», залишається зареєстрованим за адресою: місто Львів, вулиця Івана Франка, 7 (а.с. 20-21).
Позивачкою самою до позовної заяви долучено вже згадану вище відповідь з Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 16.10.2024 року, у якій зазначено, що «з метою проведення позапланового заходу зі здійснення державного контролю у формі перевірки на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині оплати праці щодо дотримання строків і першочерговості виплати заробітної плати у Товаристві («МАРКЕТ-МАТС») … посадовими особами Управління інспекційної діяльності у Львівській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 08.10.2024 року здійснено вихід за адресою місцезнаходження юридичної особи: …, місто Львів, вул. Івана Франка, будинок 7 та встановлено, що вказаний суб`єкт підприємницької діяльності відсутній: не встановлено ознак діяльності Товариства, не виявлено його посадових осіб та працівників» (а.с. 10-11).
Тобто, на час звернення до суду з даним позовом (30.06.2025 року) позивачці вже добре було відомо про те, що за адресою:  АДРЕСА_1 (зазначеною позивачкою у позовній заяві, а також у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) відповідач, ТзОВ «МАРКЕТ-МАТС», вже давно відсутній.
Іншої адреси (адрес) діяльності відповідача та/чи його посадових осіб позивачкою наведено не було.
Збирання доказів у цивільних справах (зокрема: про фактичне знаходження юридичної особи та/або про її фактичне існування) не є обов`язком суду (частина 2 статті 13 ЦПК України).
Добросовісність та розумність відносяться до загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).
Не звертаючись до суду за захистом своїх прав, порушених (по версії позивачки) при звільненні її з роботи, протягом більше 5 років після такого звільнення, позивачка повинна була усвідомлювати всі ризики, які пов`язані зі зволіканням такого звернення (а особливо – після початку повномаштабної агресії російської федерації проти України у лютому 2022 року), зокрема – зі збором (витребовуванням тощо) необхідних доказів.
Жодних доказів про обґрунтованість заявлених нею позовних вимог позивачкою до суду подано не було.
Відтак, за наведених вище обставин в їх сукупності, доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що відповідач ніби-то «обидвох ухвал відповідач не виконав, довідки не представив», а тому «суд першої інстанції мав право оцінити (позивачки) вимогу у такому розмірі (150 тис. грн) як належний, допустимий та достовірний доказ» та «не мав правових підстав відмовити (їй) у позові», аж ніяк не можуть прийматися до уваги. 

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що правові підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2026 року – 3 328 грн. 00 коп.
Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 150 000 грн. ніби-то невиплаченої при звільненні з роботи заробітної плати: сама позивачка зазначила у поданій нею до суду позовній заяві «ціна позову 150 000 грн.» (а.с. 8).
Відтак, ціна позову у цій справі складає 150 000 грн., що станом на 01 січня 2026 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн. 00 коп. х 250 = 832 000, 00 грн).
Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 150 000 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 30 грудня 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 25 березня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.