ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 460/5041/25 пров. № А/857/22084/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Заверухи О.Б., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львів апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року, головуючий суддя – Зозуля Д.П., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №065461 від 26.12.2024 року.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що посадовими особами Укртрансбезпеки виявлено порушення ст.48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме: надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення відповідних документів, у зв`язку з чим прийнято оскаржувану постанову, якою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 грн. Зазначив, що хоча є власником транспортного засобу, однак останній використовувався його знайомим у власних цілях, а тому він не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України “Про автомобільний транспорт”. Вважав, що відповідач, приймаючи оскаржувану постанову діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу №065461 від 26.12.2024 року.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що неналежне оформлення документів з боку Позивача та нехтування вимогами законодавства про автомобільний транспорт, не може мати наслідком уникнення відповідальності за вчинене порушення. Позивач не здійснив належне оформлення транспортного засобу, що підтверджено відсутністю таких відомостей в ЄДР, а отже, відповідальність, яка виникла у зв`язку із виявленим порушенням є тим тягарем, який покладається на умовного перевізника за визначенням документів у водія. При прийнятті рішення про притягнення до відповідальності Позивача як власника, Укртрансбезпека не мала іншого можливого вибору, адже жодних документів, на підставі яких можна було визначити особу автомобільного перевізника іншу аніж ОСОБА_1 не було.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.11.2024 року контролюючими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області, зокрема, на 373 км а/д М06 проводилась рейдова перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників.
Під час такої перевірки був зупинений транспортний засіб марки IVECO, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Під час перевірки виявлено відсутність документів, на підставі яких здійснюється перевезення, а саме: товарно-транспортної накладної на вантаж або іншого визначеного законодавством документа, індивідуальної контрольної книжки водія або графік змінності, у зв`язку з чим складено акт перевірки №049761 від 26.11.2024.
18.12.2024 року в.о.начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області на адресу позивача надіслано письмове повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, який відбудеться 26.12.2024 року з 10:00 год до 12:00 год.
26.12.2024 року в.о.начальника відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області за наслідками розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, складено постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу №065461, згідно з якою до ФОП ОСОБА_1 за порушення ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, застосовано штраф у сумі по 17000 грн.
Вважаючи зазначену постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні ст.33 Закону №2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені ч.1 ст.60 Закону №2344-III.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2344-III).
У ч.12 ст.6 Закону № 2344-III закріплено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
В силу вимог ч.7 ст.6 Закону № 2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України.
Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно із ч.ч.1-2 ст.48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Статтею 49 Закону № 2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Приписами статті 48 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
При цьому, стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», надає визначення основних термінів, які вживаються у даному законі, зокрема: автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Тобто, дія закону поширюється на фізичних чи юридичних осіб автомобільних перевізників, які в процесі здійснення підприємницької діяльності перевозять вантаж для власних потреб чи надають послугу перевезення.
Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568 (далі Правила №363), містять терміни та поняття, які вживаються в такому значенні:
Перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами;
Договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання;
Замовлення на перевезення вантажів - документ, який подає вантажовідправник перевізникові на доставляння обумовленої партії вантажів в узгоджені терміни;
Замовник - вантажовідправник або вантажоодержувач, який уклав з перевізником договір про перевезення вантажів;
Вантажовідправник - будь-яка фізична або юридична особа, яка подає перевізнику вантаж для перевезення; Вантажоодержувач - будь-яка фізична або юридична особа, яка здійснює приймання вантажів, оформлення товарно-транспортних документів та розвантаження транспортних засобів у встановленому порядку.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Відповідно до пункту 11.1 Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 року в справі № 640/27759/21, аналізуючи законодавство, що врегульовують спірні правовідносини, зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023 року у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 року у справі № 280/3520/22.
Як вбачається з матеріалів справи, при під час проведення перевірки, водієм ОСОБА_2 не було надано товарно-транспортної накладної, або будь-якого документу на вантаж.
Виключна відповідальність автомобільних перевізників у вигляді адміністративно - господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт передбачена у статті 60 Закону № 2344-ІІІ.
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 цього Закону, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, передбачено штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, Законом №2344-111 не розмежовується поняття надання послуг з перевезення вантажів та перевезення вантажів для власних потреб, відповідальність передбачена за здійснення будь-яких перевезення вантажів суб`єктами господарювання без документів, передбачених статтею 48 вказаного Закону.
В матеріалах справи наявний відеозапис з нагрудної камери інспектора Укратрансбезпеки з якого встановлено, що під час проведення перевірки було встановлено, що водій займається розвезенням меблів від магазину до замовників, тобто є автомобільним перевізником.
Позивачем, як надавалася послуга з перевезень вантажів автомобільним транспортним засобом, дана дія поширюється на правовідносини, що діють у сфері засад організації та діяльності автомобільного транспорту, зокрема вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» та інших нормативно-правових актів.
Також, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, одним з видів діяльності якого є роздрібна торгівля меблями та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах.
Під час проведення перевірки за кермом був ОСОБА_2 , а не позивач ОСОБА_1 , що вже унеможливлює перевезення фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв, адже до перевезення вантажу залучений сторонній водій, а не власник транспортного засобу.
Відтак, колегія суддів вважає безпідставними покликання позивача про те, що перевезення вантажу здійснювалось його знайомим у власних цілях.
Більше того скаржником не надано жодних доказів, які підтверджують використання товарів, які перевозились, для власних потреб.
Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності відомостей про належного користувача транспортного засобу в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем послуга з перевезення вантажів не надавалась, адже суб`єктом відповідальності є саме перевізник, незалежно від того чи зареєстрований він у встановленому законом порядку, як суб`єкт підприємницької діяльності з надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів.
Відтак, судова колегія дійшла переконання про те, що посадова особа відповідача, приймаючи оспорювану постанову про застосування до адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 грн діяла законно та в межах наданих їй повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) задовольнити, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 травня 2025 року у справі №460/5041/25 – скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська