ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1566/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу фізичної особи підприємця Баженова Сергія Владиславовича
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2025 року про відмову у відкритті провадження, суддя в І інстанції Коваль С.М., 
у справі: №915/1566/25
за позовом: фізичної особи-підприємця Баженова Сергія Владиславовича
до відповідача: Миколаївської міської ради
про визнання незаконним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2025 року фізична особа-підприємець Баженов Сергій Владиславович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №40/124 від 30.01.2025 «Про відмову Фізичній особі-підприємцю Баженову Сергію Владиславовичу у поновленні договору оренди землі для обслуговування тимчасового розміщеного торговельного кіоску по вул. Озерній, поблизу житлового будинку №11 в Заводському районі м. Миколаєва».
Позов обґрунтований тим, що 31.05.2012 Миколаївська міська рада передала ФОП Баженову Сергію Владиславовичу в оренду земельну ділянку площею 18 кв.м для обслуговування торговельного кіоску по вул. Червоних Майовщиків поблизу житлового будинку №11, на підставі чого 27.09.2012 між сторонами було укладено договір оренди землі №8947. У подальшому ділянці було присвоєно кадастровий номер 4810136300:06:001:0008, а у 2016 році строк оренди продовжено на один рік рішенням міської ради та відповідною додатковою угодою до договору. 28.09.2017 Позивач звернувся через ЦНАП із заявою про поновлення договору оренди на наступний строк, подавши проєкт додаткової угоди. Управління містобудування та архітектури Відповідача у 2017 році, а також Департамент архітектури у 2020 році погоджували можливість продовження терміну дії правових документів на земельну ділянку. 
Однак в подальшому Позивач дізнався про рішення міської ради від 30.01.2025 №40/124, яким відмовлено ФОП Баженову Сергію Владиславовичу у поновленні договору оренди землі від 07.09.2012 № 8947, який було укладено на земельну ділянку відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 11.03.2024 №45652/02.02-4674-2, та у зв`язку з порушенням пунктів 9.4 та 12.6 умов договору оренди землі від 07.09.2012 № 8947 та положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» (незабудована земельна ділянка) та зобов`язано звільнити земельну ділянку.
Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним і необґрунтованим, оскільки в ньому формально зазначено про порушення пунктів договору та статті 33 Закону України «Про оренду землі», але не конкретизовано, у чому саме полягають такі порушення. Крім того, протягом майже восьми років Відповідач не висловлював жодних заперечень щодо користування ділянкою та фактично не розглядав заяву про поновлення договору, що свідчить про недобросовісну поведінку органу влади та порушення принципів розумності і справедливості.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2025 у справі №915/1566/25 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.175 ГПК України.
Відмовляючи у відкритті провадженні, місцевий господарський суд виходив з того, що такий позов не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Суд зазначив, що предметом позову, викладеного у позовній заяві, є визнання незаконним рішення Міськради щодо відмови у поновленні договору оренди землі та скасування такого рішення.
Проте, згідно з чинним законодавством, Міськрада ухвалюючи рішення про відмову у поновленні договору на оренду спірної земельної ділянки, діяла як суб`єкт владних повноважень в межах визначеної адміністративної процедури, які регулюються Законом України "Про адміністративну процедуру", щодо прийняття рішень в сфері оренди землі, а не як суб`єкт господарювання. При цьому, суд визнає, що спірні правовідносини виникли не між рівноправними суб`єктами господарювання, а є публічно-правовими відносинами, у яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 22.11.2024 по справі №520/34082/23 та від 27.03.2025 по справі №480/5652/24.
Судом відзначено, що із змісту позовної заяви випливає, що відносно земельної ділянки, щодо якої рішенням Міськрада відмовлено у поновлені договору оренди, є спір між підприємцем Баженов та Миколаївською міською радою, разом з тим відсутня вимога щодо визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди оспорюваної земельної ділянки.
Отже, у позовній заяві, що розглядається, викладені вимоги, які б могли розглядатися в порядку адміністративного судочинства, тому що відсутні вимоги щодо поновлення договору оренди, з якими господарське процесуальне законодавство пов`язує розгляд таких вимог у господарських судах (п. 13 ч. 1 ст. 20 ГПК України).
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Баженова Сергія Владиславовича, в якій останній просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2025р. у справі №915/1566/25 про відмову у відкритті провадження у справі. Прийняти рішення, яким повернути справу №915/1566/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду справи (вирішення питання про відкриття провадження у справі).
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом не враховано, що до позовної заяви додавалась ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.10.2025р. у справі № 400/11293/25, якою суд відмовив у відкритті провадження через віднесення спору до господарського судочинства. Через відмову у відкритті провадження адміністративним судом позивач вже не може реалізувати своє право на звернення до адміністративного суду. Отже має місце судова суперечливість між юрисдикціями, через яку позивач не може реалізувати своє право на оскарження рішення міської ради.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду даної справи згідно ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд справи призначено на 10.02.2026 о 10:45.
В судовому засіданні представники учасників справи участі не брали, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. 
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 175 ГПК України.
За висновками місцевого господарського суду, такий позов не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки відповідач, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у поновленні договору на оренду спірної земельної ділянки, діяв як суб`єкт владних повноважень в межах визначеної адміністративної процедури, які регулюються Законом України "Про адміністративну процедуру", щодо прийняття рішень в сфері оренди землі, а не як суб`єкт господарювання. 
Суд зазначив, що спірні правовідносини виникли не між рівноправними суб`єктами господарювання, а є публічно-правовими відносинами, у яких один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою інших суб`єктів.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Насамперед колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що такий висновок суду порушує право позивача на захист та фактично свідчить про наявність юрисдикційного конфлікту, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, фізичною особою-підприємцем Баженовим Сергієм Владиславовичем разом з позовом було надано ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 у справі №400/11293/25 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі в порядку п.1 ч.1 ст.170 КАС України, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У вказаній ухвалі, яка набрала законної сили, зазначено, що спір фізичної особи-підприємця Баженова Сергі Владиславовича і Миколаївської міської ради не є публічно-правовим, тому, з огляду на суб`єктний скла учасників справи, має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
При цьому, як стало відомо судовій колегії з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2026 у справі №400/11293/25 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Баженова Сергія Владиславовича залишено без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі - залишено без змін.
У вказаній постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду за захистом в першу чергу порушеного на його думку права оренди землі для обслуговування тимчасового розміщеного торговельного кіоску, поблизу житлового будинку №11 в Заводському районі м. Миколаєва та безпідставної відмови у поновленні договору оренди землі від 27.09.2012 №8947, то даний спір за своєю суттю, характером правовідносин, суб`єктним складом сторін, підставами та предметом позову не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
В подальшому, як свідчать матеріали справи, фізична особа-підприємець Баженов Сергій Владиславович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №40/124 від 30.01.2025 «Про відмову Фізичній особі-підприємцю Баженову Сергію Владиславовичу у поновленні договору оренди землі для обслуговування тимчасового розміщеного торговельного кіоску по вул. Озерній, поблизу житлового будинку №11 в Заводському районі м. Миколаєва».
Відповідно до частини 6 статті 31 ГПК України спори між судами щодо підсудності не допускаються.
У пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1975 у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, пункт 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 17.01.2012 у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, пункт 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.
У рішенні від 01.12.2011 у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) Європейського суду з прав людини визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26).
У рішенні від 17.01.2013 у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) Європейського суду з прав людини встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122,125).
У рішенні від 21.12.2017 у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) Європейського суду з прав людини зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18,24).
Врахувавши наведену практику Європейського суду з прав людини, те, що існує юрисдикційний конфлікт, з метою забезпечення прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа №916/1566/25, яка розглядається, має бути розглянута за правилами господарського судочинства.
Стосовно висновків суду першої інстанції, що згідно з чинним законодавством, Міськрада, ухвалюючи рішення про відмову у поновленні договору на оренду спірної земельної ділянки, діяла не як суб`єкт господарювання, а як суб`єкт владних повноважень в межах визначеної адміністративної процедури, яка регулюються Законом України "Про адміністративну процедуру" від 17.02.2022 №2073-IX (набрав чинності 15.12.2023) та інших законів на його виконання, зокрема Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 № 4017-IX, судова колегія зазначає наступне.
Так, Закон України "Про адміністративну процедуру" від 17.02.2022 № 2073-IX (набрав чинності 15.12.2023) та інші закони на його виконання, зокрема Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 № 4017-IX, на які послався суд першої інстанції, - регулюють відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адміністративну процедуру" дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час: 1) розгляду звернень осіб, що містять пропозиції, рекомендації щодо формування державної політики, вирішення питань місцевого значення, а також щодо врегулювання суспільних відносин; 2) конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції; 3) державної служби, дипломатичної та військової служби, служби в органах місцевого самоврядування, служби в поліції, а також іншої публічної служби; 4) реалізації конституційного права громадян брати участь у всеукраїнському та місцевих референдумах, обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування; 5) оскарження процедур публічних закупівель; 6) нагородження державними нагородами та відзнаками; 7) здійснення помилування; 8) здійснення оцінки впливу на довкілля.
Водночас, судова колегія наголошує, що Закон України "Про адміністративну процедуру" не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін, оскільки спірні правовідносини у цій справі щодо продовження строку дії договору оренди земельної ділянки перейшли з публічно-правової до приватно-правової площини та регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", який є спеціальним нормативно-правовим актом.
Такі висновки суд апеляційної інстанції обґрунтовує наступним.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Водночас за приписами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, відповідно до яких до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. 
Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.
Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Як зазначалося вище, фізична особа-підприємець Баженов Сергій Владиславович звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №40/124 від 30.01.2025 «Про відмову Фізичній особі-підприємцю Баженову Сергію Владиславовичу у поновленні договору оренди землі для обслуговування тимчасового розміщеного торговельного кіоску по вул. Озерній, поблизу житлового будинку №11 в Заводському районі м. Миколаєва».
Позов обґрунтований тим, що 31.05.2012 Миколаївська міська рада передала ФОП Баженову Сергію Владиславовичу в оренду земельну ділянку площею 18 кв.м для обслуговування торговельного кіоску по вул. Червоних Майовщиків поблизу житлового будинку №11, на підставі чого 27.09.2012 між сторонами було укладено договір оренди землі №8947. 
У подальшому ділянці було присвоєно кадастровий номер 4810136300:06:001:0008, а у 2016 році строк оренди продовжено на один рік рішенням міської ради та відповідною додатковою угодою до договору. 
28.09.2017 Позивач звернувся через ЦНАП із заявою про поновлення договору оренди на наступний строк, подавши проєкт додаткової угоди. 
Управління містобудування та архітектури Відповідача у 2017 році, а також Департамент архітектури у 2020 році погоджували можливість продовження терміну дії правових документів на земельну ділянку. 
Однак в подальшому Позивач дізнався про рішення міської ради від 30.01.2025 №40/124, яким відмовлено ФОП Баженову Сергію Владиславовичу у поновленні договору оренди землі від 07.09.2012 № 8947, який було укладено на земельну ділянку відповідно до висновку департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 11.03.2024 №45652/02.02-4674-2, та у зв`язку з порушенням пунктів 9.4 та 12.6 умов договору оренди землі від 07.09.2012 № 8947 та положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» (незабудована земельна ділянка) та зобов`язано звільнити земельну ділянку.
Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним і необґрунтованим, оскільки в ньому формально зазначено про порушення пунктів договору та статті 33 Закону України «Про оренду землі», але не конкретизовано, у чому саме полягають такі порушення. Крім того, протягом майже восьми років Відповідач не висловлював жодних заперечень щодо користування ділянкою та фактично не розглядав заяву про поновлення договору, що свідчить про недобросовісну поведінку органу влади та порушення принципів розумності і справедливості.
Тобто підставою для звернення до суду з позовом у цій справі стало те, що спірним рішенням припинено право оренди земельної ділянки позивача і, відповідно, позовні вимоги позивача спрямовані фактично на усунення перешкод у реалізації свого права на користування земельною ділянкою.
Так, згідно зі ст. 2 Земельного Кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні відносини – це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
Стаття 152 ЗК України визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Статтею 16 ЦК передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
З огляду на зазначене, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного/господарського права або інтересу.
Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
При цьому у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.
Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначаються Законом України "Про оренду землі".
За частинами 1-5 статті 33 Закону України “Про оренду землі” в редакції Закону № 340-IX після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.
Судова колегія зазначає, що з моменту укладення договору оренди землі між землекористувачем та органом місцевого самоврядування припиняються адміністративні відносини та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору.
Вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду. Розглядаючи спори, пов`язані з реалізацією майнових прав на землю, у судовому порядку, держава захищає порушене право та забезпечує правову визначеність.
Аналіз фактичних обставин справи вказує на відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин, заснованих на владно-управлінському підпорядкуванні. 
Спір у даній справі стосується поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки комунальної власності, що свідчить про приватноправовий, а не публічний характер спірних відносин. 
Оскаржуване рішення прийняте Миколаївською міською радою не як суб`єктом владних повноважень на реалізацію публічних функцій, а як власником землі в порядку реалізації цивільного права на розпорядження майном.
Отже, позивач пов`язує порушення своїх прав саме з майновим аспектом, а не із захистом інтересів у сфері публічно-правового управління. 
Характер позовних вимог, спрямованих на усунення перешкод у реалізації права користування земельною ділянкою, свідчить про наявність спору про право, що виникає із земельних відносин. Такі обставини виключають можливість розгляду справи за правилами адміністративного судочинства.
Зважаючи на викладене, оскільки метою позову є захист приватного інтересу в межах договірних відносин, дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. 
Судова колегія констатує, що реалізація відповідачем повноважень власника щодо розпорядження земельною ділянкою не перетворює цей спір на публічно-правовий, навіть за умови участі в ньому органу місцевого самоврядування.
Враховуючи викладене, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Миколаївська міська рада, ухвалюючи рішення щодо відмови у поновленні договору оренди спірної земельної ділянки, діяла як суб`єкт владних повноважень у межах адміністративної процедури, врегульованої Законом України «Про адміністративну процедуру», оскільки наведений Закон спрямований на регулювання відносин публічної адміністрації з особами при прийнятті адміністративних актів у сфері публічно-правових відносин, однак не охоплює спори, що виникають із реалізації майнових прав та договірних земельних відносин.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 280 ГПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2025 у справі №915/1566/25 та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають розподілу місцевим судом відповідно до ст. 129 ГПК України за результатами подальшого розгляду справи.
Керуючись статтями 253, 255, 269, 270, 271, 275, 280, 281-284 ГПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця Баженова Сергія Владиславовича на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2025 у справі №915/1566/25 - задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 11.11.2025 у справі №915/1566/25 – скасувати.
Справу №915/1566/25 направити до Господарського суду Миколаївської області для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 12.02.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська