ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/16736/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – В/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду рапорту військовослужбовця щодо звільнення з військової служби за п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; зобов`язання розглянути рапорт військовослужбовця щодо звільнення з військової служби за п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення по суті порушеного у рапорті питання та звільнити військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку із загибеллю його неповнорідного брата по материнській лінії – ОСОБА_2 , загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 на полі бою в районі Курської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є військовослужбовцем В/ч НОМЕР_2 , та подав рапорт про звільнення з підстави передбаченої пунктом 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», де зазначено, що військовий має право звільнитись з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний або неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в АТО, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, а саме, у зв`язку із загибеллю неповнорідного брата по материнській лінії – ОСОБА_2 , загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 на полі бою в районі Курської області.
Зазначає, що разом з рапортом подав такі документи: копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копія сповіщення №2175 щодо загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , копія витягу із наказу від 03 травня 2025 року, № 32-РС, де зазначається, що смерть брата заявника пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, копія витягу із наказу № 158 від 03 травня 2025 року, копія наказу № 3031 про загибель солдата ОСОБА_2 під час участі у воєнних діях, копія витягу з державного реєстру про зміну прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».
Вказує, що рапорт було подано у встановленому законодавством порядку, проте, командуванням В/ч НОМЕР_2 не було прийнято жодного рішення на підставі розгляду рапорта військовослужбовця та запита адвоката у встановлений законодавством термін.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суду з цим позовом. 
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.37).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечив з наступних підстав (а.с.37-48).
В обґрунтування своєї позиції зазначив, що на підставі директиви МОУ та ГШ №Д-321/90/дск від 17.09.2024 та директиви КВ ОК "Захід" № Д-51/ДСК від 17.09.2024, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.09.2024 №8443 (по адміністративно-господарській частині) «Про проведення додаткових організаційних заходів у військовій частині НОМЕР_1 у 2024 році», військову частину НОМЕР_2 було реорганізовано шляхом приєднання до військової частини НОМЕР_1 .
Зауважує, що в позовній заяві позивач стверджує, що звернувся до командування військової частини із письмовим рапортом від 30.09.2025 про звільнення з військової служби шляхом його направлення поштовим відправленням, однак оскільки військову частину НОМЕР_1 створено 06.03.2022 на базі штату воєнного часу – 01 і починаючи з 23.03.2022 по даний час відповідно до бойового розпорядження ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 23.03.2022 № 1187/ПУ, бойового розпорядження ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 10.07.2023 № 116/1/3685т та бойового розпорядження Головнокомандувача ЗСУ від 19.03.2024 №БР-3334 військова частина НОМЕР_1 виконує бойові завдання із забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території Донецької, Харківської, Луганської та знову Донецької областей на Покровському напрямку.
Населений пункт Мала Любаша Рівненської області визначено адресою формування військової частини НОМЕР_1 , але з моменту створення і по даний час наша частина жодного дня не перебувала у місці свого формування, а виконувала та продовжує виконувати бойові завдання із забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на сході нашої країни.
Таким чином, представник відповідача вважає, що оскільки документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби, а позивач, в свою чергу, не звертався до військової частини НОМЕР_1 (як правонаступника військової частини НОМЕР_2 ) з рапортом про звільнення від 30.09.2025, ніяких підтверджуючих документів на розгляд не надавав, тому будь-які відмітки про реєстрацію даного рапорту у відповідча відсутні (зокрема, вхідний номер). Отож, станом на день написання даного відзиву згаданий рапорт позивача до командування військової частини НОМЕР_1 не надходив.
Враховуючи наведене, вважає позов необґрунтованим та таким що підлягає скасуванню. 
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.04.2026 замінено в адміністративній справі №140/16736/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, відповідача - Військову частину НОМЕР_2 на правонаступника – Військову частину НОМЕР_1 .
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що позивач 30.09.2025 надіслав на адресу Військової частини НОМЕР_2 рапорт з проханням звільнення зі служби на підставі пункту 4 частини 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з загибеллю неповнорідного по материнській лінії брата – ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) (а.с.11).
Разом з рапортом позивав подав такі документи, на підтвердження підстав звільнення зі служби: копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копія сповіщення №2175 щодо загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , копія витягу із наказу від 03 травня 2025 року, № 32-РС, де зазначається, що смерть брата заявника пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, копія витягу із наказу № 158 від 03 травня 2025 року, копія наказу № 3031 про загибель солдата ОСОБА_2 під час участі у воєнних діях, копія витягу з державного реєстру про зміну прізвища з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » (а.с.12-29). 
Суд зауважує, що в матеріалах справи наявні докази направлення рапорта від 30.09.2025 разом із долученими документами на адресу державної реєстрації В/ч НОМЕР_2 , а саме: АДРЕСА_1 (а.с.10).
Доказів розгляду В/ч НОМЕР_2 рапорта ОСОБА_1 суду не надано.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорта, позивач звернувся із цим позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан.
Зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).
З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави. Отже, закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною шостою статті 2 Закону України №2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Підстави звільнення з військової служби передбачені у статті 26 Закону №2232-XII.
Так, відповідно до абзацу 16 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції чинній на час подання позивачем рапорту) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до підпункту 30 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (пункт 12.11. розділу ХІІ) перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний/неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану:
документи, що підтверджують родинні зв`язки;
копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці або копія посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, в якому проставляється відмітка про норму Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на підставі якої особі надано статус або витяг із Єдиного державного реєстру ветеранів війни, копія свідоцтва про смерть особи, документи, які підтверджують факт загибелі (смерті) під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час воєнного стану або копія рішення суду про оголошення особи померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України;
витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин або рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи померлою у порядку, визначеному Цивільним кодексом України.
Як випливає з матеріалів справи, у зв`язку із смертю неповнорідного брата по материнській лінії ОСОБА_2 позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та 30.09.2025 надіслав на адресу відповідача рапорт про звільнення з військової служби, за сімейними обставинами на підставі абзацом 12 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина сьома статті 26 Закону № 2232-XII).
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина сьома статті 26 Закону № 2232-XII).
Спірним питанням у даній справі є саме дотримання порядку подання позивачем рапорту про звільнення зі служби, нерозгляд якого призвів до виникнення спірних правовідносин. Суд звертає увагу, що для надання правової оцінки бездіяльності відповідача встановленню, передусім, підлягає факт отримання військовою частиною рапорту позивача про звільнення з військової служби у відповідності до встановленої процедури. Лише з вказаною обставиною чинне законодавство пов`язує виникнення у відповідача обов`язку щодо його розгляду та вирішення по суті.
Як слідує з відзиву на позовну заяву, відповідач вказав, що рапорт ОСОБА_1 розглянуто по суті не було, оскільки він був направлений поштовим відправленням Військової частини НОМЕР_2 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 . Однак, Військова частина НОМЕР_2 була реорганізована шляхом приєднання до військової частини НОМЕР_1 на підставі директиви МОУ та ГШ №Д-321/90/дск від 17.09.2024 та директиви КВ ОК " ІНФОРМАЦІЯ_5 " № Д-51/ДСК від 17.09.2024, наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.09.2024 №8443 (по адміністративно-господарській частині) «Про проведення додаткових організаційних заходів у військовій частині НОМЕР_1 у 2024 році». В той же час зазначив, що населений пункт АДРЕСА_2 визначено адресою формування військової частини НОМЕР_1 , але з моменту створення і по даний час наша частина жодного дня не перебувала у місці свого формування, а виконувала та продовжує виконувати бойові завдання із забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на сході нашої країни.
Таким чином, представник відповідача вважає, що оскільки документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби, а позивач, в свою чергу, не звертався до військової частини НОМЕР_1 (як правонаступника військової частини НОМЕР_2 ) з рапортом про звільнення від 30.09.2025.
В даному випадку суд зауважує, що позивачем було направлено рапорт з доданими документами на підтвердження обставин звільнення зі служби рекомендованим листом АТ «Укрпошта» 24.12.2025 за адресою 35009, Рівненська область, село Мала Любаша (а.с.10).
У відзиві на позовну заяву відповідач підтвердив той факт, що населений пункт Мала Любаша Рівненської області визначено адресою формування військової частини НОМЕР_1 (а.с.41).
Суд зауважує, що порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За змістом пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до пункту 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Згідно з абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
За змістом абзацу 13 пункту 14.10 Розділу XIV Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до пункту 23 додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставою через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи подаються:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «;Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, про потребу в постійному догляді.
Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.
Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
У спірних правовідносинах позивач рапорт про звільнення з військової служби направив засобами поштового зв`язку на ім`я начальника командира В/ч НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, докази відмови у прийнятті рапортів безпосереднім командиром матеріали справи не містять.
Суд критично оцінює доводи відповідача щодо неналежного направлення рапорту позивачем.
Як убачається з матеріалів справи, позивач 24.12.2025 направив рапорт про звільнення разом із підтверджуючими документами рекомендованим поштовим відправленням АТ «Укрпошта» на офіційну адресу військової частини — НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 . Зазначена адреса визначена як адреса формування військової частини НОМЕР_1 , яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 .
Доводи відповідача про те, що військова частина фактично не перебуває за місцем свого формування та виконує бойові завдання в іншому районі, не можуть бути підставою для покладення негативних наслідків на позивача. Відповідачем не надано доказів належного інформування позивача або невизначеного кола осіб про іншу адресу для листування чи порядок подання рапортів у період воєнного стану.
Суд зазначає, що саме на відповідача покладається обов`язок забезпечити можливість належного отримання кореспонденції, у тому числі шляхом визначення та доведення до відома офіційної (поштової) адреси для листування. Відсутність за місцем формування або зміна фактичної дислокації військової частини не звільняє її від обов`язку належної організації документообігу.
Таким чином, направлення позивачем рапорту на офіційну адресу військової частини є належним способом звернення, а твердження відповідача про відсутність звернення до правонаступника є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано встановлену процедуру звернення із рапортом про звільнення з військової служби, оскільки такий рапорт був направлений на офіційну адресу військової частини як правонаступника, у спосіб, що забезпечує фіксацію факту його відправлення. 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання розглянути рапорт військовослужбовця щодо звільнення з військової служби та прийняти рішення по суті порушеного у рапорті питання та звільнити військовослужбовця з військової служби за сімейними обставинами, суд зазначає наступне.
У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Суд зазначає, що позивач, заявляючи дану позовну вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження військової частини з питання звільнення військовослужбовця з військової служби. 
З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині зобов`язання звільнити позивача з військової служби, задоволенню не підлягають.
Разом з тим, суд зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, суд доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, з урахуванням висновків суду.
Суд ураховує, що відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.
За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2 422,40 грн. судового збору, сплаченого відповідно до платіжних інструкцій від 14.12.2025 (а.с.6-7).
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у сумі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя А.Я. Ксензюк