ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 686/27749/24
провадження № 61-1190св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи: 

заявниця -  ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 
заінтересована особа -  ОСОБА_3 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сафоніков Андрій Петрович, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року в складі судді Колієва С. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в складі колегії суддів Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо заінтересованої особи ОСОБА_3 .
Заяву обґрунтовано тим, що з 10 листопада 2013 року до 31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 і від спільного проживання мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Влітку 2023 року ОСОБА_1 на прохання батька дитини відпустила сина до нього на літо. З того часу ОСОБА_3 не повертає сина, чинить стосовно нього психологічне насильство, кривдить його, намовляє дитину проти неї, позбавляє дитину матері. Щодо ОСОБА_1 заінтересована особа також чинить психологічне насильство, оскільки не допускає до дитини, погрожує фізичною розправою, у переписці застосовує лайливі слова. 

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року задоволено її позов та вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_4 від батька ОСОБА_3 і повернути дитину матері. Вказане рішення суду дотепер не виконано.

Посилаючись на наведене, заявниця просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців стосовно ОСОБА_3 та визначити такі тимчасові обмеження його прав: 
- заборонити ОСОБА_3 перебувати у місці проживання за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ;
- обмежити спілкування з нею та сином ОСОБА_2 ;
- заборонити наближатися на 500 метрів до їх із сином місця проживання, роботи, навчання та інших місць частого відвідування;
- заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати її та малолітнього сина ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-яких спосіб спілкуватися з ними;
- заборонити вести листування, телефонні переговори з нею та малолітнім сином, або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 17 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що заявниця не довела належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно неї та їх малолітнього сина ОСОБА_2 . Той факт, що ОСОБА_3 добровільно не виконує судове рішення про відібрання дитини, не свідчить про вчинення ним домашнього насильства у розумінні приписів Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» як стосовно заявниці, так і стосовно малолітнього ОСОБА_2 , та не може бути підставою для застосування до ОСОБА_3 спеціального заходу щодо протидії насильству у виді обмежувального припису. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

24 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сафоніков А. П., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про видачу обмежувального припису. 

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19) від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявниця указує на те, що ОСОБА_3 протиправно не повернув дитину матері після того як, вона відпустила сина до батька на літні канікули. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 686/23516/23 малолітній син ОСОБА_2 був відібраний від батька ОСОБА_3 і повернутий матері. Однак це судове рішення ОСОБА_3 не виконує. Заявниця зазначає, що батько погано впливає на дитину, протиправно її утримує та не повертає матері, чим вчиняє стосовно неї та дитини насильство, у зв`язку із чим заява про видачу обмежувального припису підлягає задоволенню. 

Інший учасник справи не скористався правом подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 17 лютого 2025 року поновив строк на касаційне оскарження, відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені судами 

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10 листопада 2013 року до 31 жовтня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За домовленістю між батьками 11 червня 2023 року ОСОБА_3 забрав сина до себе на літні канікули, однак без згоди матері залишив дитину проживати із собою.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області постановою від 19 лютого 2024 року у справі № 686/3237/24 закрив за відсутністю складу адміністративного правопорушення провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП).

За відповіддю ГУНП України в Хмельницькій області від 29 лютого 2024 року розглянуто звернення ОСОБА_1 від 15 лютого 2024 року та за результатами розгляду і перевірки викладених у ньому фактів не встановлено обставин, які б вказували на кримінальне чи адміністративне правопорушення.

29 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до служби «102» Національної поліції із заявою, в якій повідомила про те, що її колишній чоловік, який проживає на АДРЕСА_3 , не відпускає сина ОСОБА_5 до школи на очне навчання, не виконує рекомендації служби у справах дітей з приводу звернення до психолога для подальшої роботи з дитиною та з ним.

Зі змісту повідомлення практичного психолога ОСОБА_6 служби у справах дітей Розсошанської сільської ради від 26 лютого 2024 року № 62/02-15 вбачається, що 21 лютого 2024 року за організації служби у справах дітей відбулася зустріч ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 у будинку батька дитини ОСОБА_3 . Оскільки у мовному запасі дитини було багато фраз та виразів, притаманних дорослим, психолог зробила зауваження батькові ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_7 не висловлюватися при дитині в грубій формі про маму та її сім`ю. На запитання чи бажає жити в місті Одесі хлопчик категорично заперечував та висловив свою думку, що хоче жити лише з батьком та відвідувати місцеву школу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року (справа № 686/23516/23) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Розсошанської сільської ради Хмельницької області, про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 і повернення її за попереднім місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 - залишено без задоволення. 

Хмельницький апеляційний суд постановою від 20 серпня 2024 року у справі № 686/23516/23 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року скасував та задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та вирішив відібрати малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_8 і повернути його матері ОСОБА_1 за попереднім місцем проживання. 02 вересня 2024 року на підставі вказаного судового рішення Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області виданий виконавчий лист.

25 вересня 2024 року заступник начальника Хмельницького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - заступник начальника відділу ДВС) Гавришко О. М. склала акт про те, що 25 вересня 2024 року в ході проведення виконавчих дій з відібрання дитини ОСОБА_2 у батька ОСОБА_3 та повернення її до матері ОСОБА_1 батько дитини ОСОБА_3 не перешкоджав виконанню рішення суду, але на усякі вмовляння матері повернутися до неї ОСОБА_9 категорично відмовився йти до матері та проживати разом з нею. Постановою заступника начальника відділу ДВС Гавришко О. М. від 09 жовтня 2024 року відкладено виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у зв`язку з перебування дитини на лікуванні.

Верховний Суд ухвалою від 22 листопада 2024 року зупинив дію постанови Хмельницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 686/23516/23 до закінчення її перегляду у касаційному порядку. За даними з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд постановою від 13 лютого 2025 року у справі № 686/23516/23 (провадження № 61-12793св24) касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив, постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року скасував, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року залишив в силі. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке.

Предметом вирішення судами у цій справі є питання видачі обмежувального припису у зв`язку з учиненням щодо заявниці та її дитини домашнього насильства з боку заінтересованої особи.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

У статті 26 Закону України № 2229-VIII зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Таким чином, рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, а тому для обмеження права кривдника необхідним є встановлення ризиків, які несе його поведінка по відношенню до постраждалої особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). 

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 23 лютого 2026 року у справі № 442/2320/25. провадження № 61-14335св25).

Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2025 року у справі № 760/31644/24 (провадження № 61-8219св25) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Саме собою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21, провадження № 61-441св22).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 03 вересня 2020 року
у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, - виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі № 456/5992/24 (провадження № 61-8032св25) та інших подібних. 

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У цій справі заявниця, посилалась на те, що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 існують неприязні відносини, виникають конфлікти у зв`язку з наявністю спору щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 та участі матері у спілкуванні з ним.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що у матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства та притягнення його до адміністративної відповідальності за такі дії.

Суди попередніх інстанцій указали, що невиконання ОСОБА_3 рішення суду щодо повернення дитини матері, виникнення конфліктних ситуацій у зв`язку з наявністю спору щодо місця проживання дитини не свідчить про вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_2 .

Крім того, згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд постановою від 13 лютого 2025 року у справі № 686/23516/23 касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив, постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року скасував, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року, яким відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини від батька, залишив у силі. 

Суди у цій справі указали, що відсутні також докази на підтвердження того, що негативний психоемоційний стан дитини пов`язаний із вчиненням батьком саме домашнього насильства.

У справі, яка переглядається, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що заявниця не довела належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства стосовно неї та їх малолітнього сина ОСОБА_2 , суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.

З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Колегія суддів зазначає, що суди, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності в розумінні Закону № 2229-VIII, а також оцінивши можливі ризики застосування психологічного чи фізичного насильства щодо заявника у майбутньому, встановили, що ці докази підтверджують виключно наявність станом на момент розгляду справи конфлікту між її учасниками та не свідчать саме в цей момент про загрозу вчинення насильства стосовно заявниці та її дитини, а тому обґрунтовано виснували про відсутність правових підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

За частиною першою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що батько погано впливає на дитину, протиправно її утримує та не повертає матері, чим вчиняє щодо останніх насильство, є непідтвердженими. 

Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19) від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин.

Більше того, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції та викладалися заявницею в обґрунтування її апеляційної скарги, який із дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України їх перевірив та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду, відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», серія A, № 303-A).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін, оскільки підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сафоніков Андрій Петрович, залишити без задоволення. 

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	
		
	С. О. Карпенко 	
		
	І. М. Фаловська