ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 674/374/24
Провадження № 22-ц/820/680/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
секретар: Плінська І.П.,
за участю відповідачки ОСОБА_1 та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2025 року (суддя Шафікова Ю.Е.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Бугерко Наталії Антонівни, третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання права власності на частину будинку, 

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до відповідачів про визнання договору дарування будинку недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання права власності на частину будинку.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 20.09.1988 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . До укладення шлюбу вона була власником недобудованого будинку розташованого в АДРЕСА_1 , який розпочала будувати у попередньому шлюбі з ОСОБА_6 . Після смерті чоловіка  ОСОБА_6 , успадкувала 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку, а на іншу 1/2 частину вона мала право як учасник спільної сумісної власності подружжя. Однак в данному будинку фактично були збудовані лише стіни, тому його добудовували вже після укладення шлюбу з позивачем за спільні кошти під час шлюбу. Загальна площа будинку 229,5 кв.м., житлова 73,4 кв.м. До введення будинку в експуатацію, готовність будівництва була -75%. Введено в експлуатацію будинок в 1992 році. Згідно технічного паспорта рік побудови будинку 1992, тобто після 4 років спільного проживання з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. 
09 вересня 2014 року шлюб із відповідачкою ОСОБА_3 розірвано, але сторони продовжували проживати разом в спірному будинку однією сім`єю.
20 грудня 2023 року позивач отримав з управління ЦНАП повідомлення про те, що він знятий з реєстрації в даному будинку. Після цього він дізнався, що будинок вже не являється власністю дружини, а новим власником його є її донька ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 02.09.2020. Нотаріус не мала право оформляти договір дарування без згоди позивача, оскільки будинок побудовано під час перебування у шлюбі. Позивач є людиною похилого віку, немає іншого житла, а відповідач ОСОБА_4 може виселити його з будинку, оскільки являється на тепер його власником.
Посилаючись на зазначене, та з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір дарування від 02.09.2020, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Бугерко Н.М., згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень на вказаний будинок на ім`я набувача; визнати за ОСОБА_2 право власності на 12,5% житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . 
Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок, в АДРЕСА_2 , було збудовано на 75% у попередньому шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який помер у 1985 році. Саме ОСОБА_6 органом місцевого самоврядування надано дозвіл на проведення будівництва житлового будинку ще у 1975 році. На час введення будинку в експлуатацію 26.12.1992 року площа будинку не збільшилась, твердження позивача про покриття штукатуркою стін, укладання підлоги, проведення води, газу, установки паркану не є достатніми обставинами, які підтверджують факт набуття спільної сумісної власності на 25% частин будинку як подружжя. Позивачем не подано доказів на підтвердження часу проведення вище перелічених робіт за період саме з 20.09.1988 (дати укладання шлюбу) по 26.12.1992 року (дати введення в експлуатацію будинку), тому відсутні підстави вважати, що 25 % даного нерухомого майна збудовано саме за період з 20.09.1988 по 26.12.1992. Достатніх та достовірних доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять. Отже, будинок, на дату його відчуження за договором дарування належав на праві приватної власності ОСОБА_3 та не відносився до спільної сумісної власності подружжя, тому підстави для визнання права власності на 12,5% будинку за позивачем відсутні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 20.09.1988 року до 09.09.2014 року. На час вступу в шлюб з відповідачкою їй належав недобудований житловий будинок, під час спільного проживання будинок був сумісно добудований, прийнятий в експлуатацію в 1992 році, тобто вже підчас їхнього перебування в зареєстрованому шлюбі. За цей час будинок з 75% готовності завершено будівництвом до 100% готовності. Таким чином, саме під час шлюбу було фактично завершено будівництво об`єкта нерухомості, що має істотне значення для визначення правового режиму спірного майна.
Судом неправильно застосовано положення законодавства, що регулює правовий режим майна подружжя, зокрема норми Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Відповідно до цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Оскільки істотна частина будівельних робіт завершення будівництва будинку складає 25 % і була виконана саме під час шлюбу за спільні кошти та зусилля сторін, позивачу належить право на 1/2 частину його, а саме 12,5 % від 25% добудованого будинку під час сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі та за сумісні кошти подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а суд першої інстанції дійшов справедливого та законного висновку, щодо відмови у задоволені позову. Будинок на дату його відчуження за договором дарування належав на праві приватної власності ОСОБА_3 та не відносився до спільної сумісної власності подружжя, тому підстави для визнання права власності на 12,5% будинку за позивачем відсутні.
В судовому засіданні представник апелянта адвокат Алексєєва М.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.
Представник відповідачок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 адвокат Наталюк Н.М. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.
Інші учасники по справі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 02.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бугерко Н.А. відповідачка ОСОБА_4 отримала в дар від своєї матері ОСОБА_3 житловий будинок, загальною площею 229, 5 кв.м., житловою площею 73,4 кв.м. розташований за адресою в АДРЕСА_3 , (а.с. 45-46 т.1). За змістом договору, означений будинок належав дарувальниці ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою від 17.12.1992 року, свідоцтва про право на спадщину, виданого Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою 17.12.1992 року, акту про закінчення будівництвом та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням Дунаєвецької міської ради №39 від 26.12.1992 року.
Згідно свідоцтва про право власності від 17.12.1992 року ОСОБА_3 як пережившому подружжю ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить право власності на 1/2 частину незакінченого будівництвом житлового будинку (75%) в АДРЕСА_2 , розміром житлової площі 73,4 кв.м, будинок цегляний, критий шифером. Будинок належав померлому на підставі рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 14.03.1978 року (а.с.46 зворот-47 т.1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.1992 року ОСОБА_3 є спадкоємицею майна свого чоловіка ОСОБА_6 , а саме 1/2 частини незакінченого будівництвом житлового будинку (75%) в АДРЕСА_2 , розміром житлової площі 73,4 кв.м. (а.с. 47 зворот т.1).
Відповідно до акту про завершення будівництва та вводу в експлуатацію від 26.12.1992, вказаний будинок загальною площею 229, 5 кв.м., житловою площею 73,4 кв.м. введено в експлуатацію (а.с.48-49 т.1).
За відомостями технічного паспорта, рік побудови спірного будинку 1992.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.1988 року до 09.09.2014 року, що підтверджується копіями паспорта позивача та свідоцтвом про розірвання шлюбу.
З наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача ОСОБА_2 вбачається, що з 11.03.1988 по 08.09.1993 року був офіційно працевлаштований на різних посадах (а.с.115- 119 т.1).
Позивач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному будинку в АДРЕСА_2 з 30.10.2013 року по 20.12.2023 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї станом на 02.09.2020 року (а.с.49 зворот т.1).
Згідно відповіді Управління ЦНАП Дунаєвецької міської ради від 20.12.2023 року ОСОБА_2 знятий з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_4 з 20.12.2023 року (а.с. 14 т.1.).
Допитаний в ході судового розгляду свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що дружить з позивачем біля 42 років. ОСОБА_2 у 1988 році одружився, продав свою квартиру та став проживати з дружиною в її будинку, це була недобудова. Просив свідка допомагати з ремонтом, зокрема ОСОБА_8 заливав штукатурку, копали разом траншеї для проведення води, робили на подвір`ї огорожу. По хаті свідок не ходив, будинок був придатний для проживання.
Свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що працював разом з позивачем та в 2005-2006 році допомагав ОСОБА_2 робити паркан біля будинку. ОСОБА_2 розповідач свідку, що робив у будинку світло.
Ухвалами Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 02.05.2024 та 18.09.2024 за заявою позивача призначено судові будівель-технічні експертизи, які не виконані у зв`язку з відсутністю оплати.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України та статтях 24, 25 КпШС України в залежності від того, коли було придбано спірне майно.
За змістом 24 КпШС України (тут і далі, у редакції, чинній на час укладення укладення шлюбу 1988 року) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Подібні положення викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Відповідно до статті 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано баланс інтересів подружжя, у разі наявності сукупності двох факторів:
1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не дає підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами.
Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
При посиланні на вимоги статей 25 КпШС України, 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.
Встановивши, що спірний будинок, як об`єкт незавершеного будівництва готовністю 75 %, був придбаний ОСОБА_3 до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , позивачем не надано належних та достатніх доказів що спірний житловий будинок за період перебування його у шлюбі з ОСОБА_3 істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, при цьому на час прийняття будинку в експлуатацію 26.12.1992 році загальна та житлова площа будинку є сталою та не змінилася, зазначений житловий будинок був придатний для проживання починаючи з 1985 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Твердження позивача про покриття штукатуркою стін, укладання підлоги проведення води, газу, установка паркана не є достатніми обставинами, які підтверджують факт набуття спільної сумісної власності на 25% частин будинку подружжя. Крім того матеріали справи не містять доказів на підтвердження часу проведення перелічених позивачем робіт, а саме з 1988 року по 26.12.1992 року (дата введення будинку в експлуатацію). 
У разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.
Крім того, судом першої інстанції правильно враховано, що завершення будівництва було здійснено в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі, однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що здійснення такого будівництва відбувалось за спільні кошти сторін.
В частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування спірного будинку, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, то суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач на момент укладення спірного договору дарування не був власником чи співвласником подарованого житлового будинку, тому його згода на розпорядження цим майном законодавством не передбачена.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
Щодо стягнення витрат з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції 
У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідачів адвокат Наталюк Н.М. просив суд стягнути на користь відповідачки ОСОБА_4 витрати на правову допомогу понесені нею у суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції на підставі договору про надання правової допомоги №734 від 27.03.2024 року, відповідачем ОСОБА_4 надано суду: розрахунок гонорару за надану правничу допомогу, за яким: зустріч з клієнтом та надання консультацій, ознайомлення із апеляційною скаргою, підготовка та написання відзиву на апеляційну скаргу кількість потраченого часу складає 08 год. вартість 8000 грн., участь у судових засіданнях представника відповідача адвоката Наталюка Н.М. за одне судове засідання 2000 грн., платіжна інструкція від 10.02.2026 року про сплату за юридичні послуги ОСОБА_4 , ОСОБА_10 - 5000 грн. 
Згідно з частинами другою, третьою, восьмою статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат. Процесуальний закон виключає ініціативу суду щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, якщо ці витрати не відповідають критерію співмірності.
Саме таку правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 3 червня 2020 року (справа №211/1674/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зібрані докази достовірно вказують на те, що відповідачка ОСОБА_4 понесла витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у зв`язку з переглядом рішення Дунаєвецького районного суду від 12 грудня 2025 року.
З огляду на зазначене вище, враховуючи фактичний обсяг наданих ОСОБА_4 юридичних послуг, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), складність даної справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат суд апеляційної інстанції вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 слід присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судового збору відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 березня 2026 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк