ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/945/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/4555/25 Категорія: 311000000 	Прилуцький В.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар	Карпенко О. В., Новіков О. М. Любченко Т.М.	

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Макеєва Валерія Федоровича на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2026 (суддя в суді першої інстанції Прилуцький В. О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Відокремленого підрозділу «локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська Залізниця» АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та копії наказу про звільнення,

в с т а н о в и в :

у липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд:
визнати незаконною бездіяльність в особі ВП «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» щодо невидачі трудової книжки та копії наказу про звільнення ОСОБА_1 у встановлений законом спосіб та строк;
визнати неправомірним запис у трудовій книжці щодо звільнення ОСОБА_1 17.10.2024 та зобов`язати відповідача здійснити запис фактичного вручення копії наказу, трудової книжки, а саме 12.06.2025, вказавши причину звільнення ч. 1 ст. 38 КЗпП У країни «за власним бажанням»;
стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки видачі копії наказу, трудової книжки з 17.10.2024 по дату фактичного вручення наказу, трудової книжки 12.06.2025 в сумі 100 463 грн. 65 коп.;
стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем та 06.08.2024 подала заяву про звільнення, в задоволенні якої було відмовлено згідно листа від 16.08.2024.
В зв`язку з виникненням конфліктної ситуації з роботодавцем, ОСОБА_1 уповноважила свого представника – адвоката Макеєва В. Ф. отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення у відповідача. Вказані документи були отримані стороною позивача засобами поштового зв`язку 12.06.2025.
Після отримання наказу про звільнення, позивач з`ясувала, що її було звільнено 17.10.2024 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.
ОСОБА_1 вважає, що відповідач не мав права не задовольняти її заяву про звільнення за власним бажанням та не мав права звільняти її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Враховуючи вищевказані порушення, допущені відповідачем при звільненні ОСОБА_1 та несвоєчасне отримання нею копії наказу про звільнення та трудової книжки, позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2026 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні незаконною бездіяльності відповідача щодо невидачі трудової книжки та копії наказу про звільнення ОСОБА_1 у встановлений законом спосіб та строк обґрунтовано тим, що права позивачки в цій частині позовних вимог не порушені, а тому такі позовні вимоги визнано необґрунтованими і підстав для їх задоволення суд не знайшов. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та наказу про звільнення є похідними від вищевказаних, тому в їх задоволенні також було відмовлено. Відмовляючи в задоволенні вимог про зміну формулювання причин звільнення, суд виходив з того, що позивач наказ про припинення трудового договору (контракту) від 17.10.2024 як і наказ від 03.01.2025 про внесення змін до наказу від 17.10.2024 не оскаржувала, позовних вимог до відповідача про її звільнення на підставі даних наказів незаконним не заявляла, тому заявлений нею спосіб захисту щодо зміни запису формулювання причин звільнення в трудовій книжці не призведе до поновлення її порушених прав. 
Крім того, суд надав оцінку доводам відповідача про пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, встановив, що позивач звернулася до суду поза межами строку позовної давності без поважних причин, однак врахувавши позицію Верховного Суду про те, що позовна давність застосовується лише тоді, коли права позивача порушені, дійшов висновку, що в даному випадку позовна давність судом не застосовується, оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення через їх недоведеність та безпідставність. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Макеєв В. Ф. просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду від 16.02.2026, оскільки вважає, що воно винесене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Також, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені у рішенні не відповідають наявним в матеріалах справи доказам, якими підтверджено обставину порушення прав позивача, допущених при її звільненні та видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки.
Вказано, що суд не врахував, що позивачем було подано саме заяву про звільнення за власним бажанням, а те, що у мотивах такої заяви вказано наявність мобінгу з боку роботодавця, жодним чином не змінює статус поданої заяви. Суд залишив поза увагою ту обставину, що протиправність дій відповідача в даному випадку полягає у не здійсненні звільнення позивача у відповідності до поданої нею заяви.
Крім того, суд проявивши надмірний формалізм, по суті відмовився від розгляду доказів, безпідставно відмовив у клопотанні позивача про долучення доказів від 29.10.2025 та не сприяв всебічному судовому розгляду і прийняття справедливого рішення. Рішення мотивовано виключно на припущеннях, здійснених на користь відповідача (роботодавця), особи статусно більш вищої ніж працівник, що є неприпустимим.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від АТ «Українська залізниця» вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення.
У своїй відповіді на вказаний відзив відповідач ОСОБА_1 наполягає на своїх доводах, викладений у апеляційній скарзі та просить її задовольнити.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з виробничим підрозділом служби локомотивного господарства «Локомотивне депо станції ім. Т. Шевченка» - структурним підрозділом АТ «Укрзалізниця». 
06.08.2024 ОСОБА_1 звернулася з заявою до роботодавця, в якій просила начальника ПЧ-5 ОСОБА_2 звільнити її за власним бажанням в зв`язку з мобінгом і відсутністю матеріально-технічної бази.
16.08.2024 керівництво виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» повідомило ОСОБА_1 , що її заява від 06.08.2024 не підлягає задоволенню.
Причинами відмови у заяві зазначено те, що зі змісту заяви ОСОБА_1 неможливо встановити у чому саме полягає невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, а також вчинення стосовно позивача мобінгу. Вказано, що: «на проведених за участю ОСОБА_1 нарадах 08.08.2024, 09.08.2024, 14.08.2024 з урахуванням наданих ОСОБА_1 пояснень та доказів, не було виявлено умисних дій/бездіяльності роботодавця та/або інших працівників, які б свідчили про наявність в них ознак вчинення стосовно ОСОБА_1 мобінгу. Дії працівників депо не виходили за межі їх повноважень, посадових прав та обов`язків». На підставі зазначеного роботодавець прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована 06.08.2024 про звільнення з 20.08.2024.
25.09.2024 ОСОБА_1 повторно звернулася з заявою, в якій просила звільнити її за власним бажанням в зв`язку з мобінгом і відсутністю матеріально-технічної бази.
01.10.2024 керівництво виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» повідомило ОСОБА_1 про те, що її заява від 25.09.2024 про звільнення за власним бажанням в зв`язку з мобінгом та відсутністю матеріально-технічної бази отримана та є аналогічною заяві від 06.08.2024, відносно якої було проведено ряд нарад та в результаті було відмовлено у задоволенні заяви. Щодо поданої заяви від 25.09.2024 ОСОБА_1 повідомлено про те, що з приводу її заяви призначено нараду на 09.10.2024 на яку їй необхідно з`явитись.
Даний лист відповідно повідомлення про вручення, направлено на поштову адресу ОСОБА_1 та вручено їй особисто 03.10.2024. 
З копії наказу виробничого підрозділу служби локомотивного господарства локомотивного депо ім. Т. Шевченка АТ «Українська залізниця» № 284-ОС від 17.10.2024 про припинення трудового договору вбачається, що ОСОБА_1 з 19.08.2024 звільнено з посади фельдшера вищої категорії (завідувач) кабінету після рейсових оглядів локомотивного депо ім. Т. Шевченка, причина звільнена за прогул без поважних причин за ч. 4 ст. 40 КЗпП України.
Підставою видання вказаного наказу про звільнення є рапорти заступника начальника депо, акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 , подання від 03.10.2024 № ТЧ-5-02/1014, згода профкому від 17.10.2024 № 103.
17.10.2024 ОСОБА_1 листом № 458 повідомили про необхідність одержання трудової книжки за місцем роботи або ж надати згоду на направлення трудової книжки на зазначену нею поштову адресу.
Лист було направлено на адресу ОСОБА_1 разом із копією наказу про звільнення та повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Лист отриманий ОСОБА_1 особисто 20.10.2024, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Наказом виробничого підрозділу служби локомотивного господарства локомотивного депо ім. Т. Шевченка АТ «Українська залізниця» № 6-ОС від 03.01.2025 внесено зміни до наказу начальника виробничого підрозділу служби локомотивного господарства локомотивного депо ім. Т. Шевченка АТ «Українська залізниця» № 284-ОС від 17.10.2024 в частині дати звільнення ОСОБА_1 , та зазначено, що датою звільнення вважати 17.10.2024.
03.01.2025 листом № ТУ-5/02 від 03.01.2025 ОСОБА_1 повторно повідомили про необхідність одержання трудової книжки за місцем роботи або ж надати згоду на направлення трудової книжки на зазначену нею поштову адресу.
Лист було направлено на адресу ОСОБА_1 разом із копією наказу про звільнення та повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Лист отриманий ОСОБА_1 особисто 07.01.2025, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
19.05.2025 представник позивача – адвокат Макеєв В. Ф. від її імені звернувся до відповідача з адвокатським запитом про направлення на адресу представника трудової книжки ОСОБА_1 із вказаними записами про дату та підставу звільнення та направлення копії наказу про звільнення ОСОБА_1 .
На виконання вказаного запиту роботодавець 30.05.2025 надіслав на зазначену у запиті поштову адресу трудову книжку ОСОБА_1 , копію наказу про припинення трудового договору від 17.10.2024 та копію наказу від 03.01.2025 про внесення змін до наказу від 17.10.2024.
Такими є фактичні обставини справи, які мають наступне правове регулювання.
Право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. 
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця правникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) зазначено, що за змістом ст. 235 КЗпП України середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: -затримка видачі трудової книжки; -вина власника або уповноваженого ним органу; -вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
У справі, що є предметом перегляду апеляційного суду встановлено, що трудові відносини з ОСОБА_1 було припинено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) на підставі наказу (розпорядження) № 284-ОС від 17.10.2024 (а.с. 13).
Виробничим підрозділом локомотивного депо ім. Т. Шевченка листом № 458 від 17.10.2024 (а.с. 65) ОСОБА_1 повідомлено про необхідність одержання трудової книжки у секторі кадрів виробничого підрозділу депо за адресою: АДРЕСА_1 . Також вказаним листом роз`яснено право на надання письмової згоди про направлення трудової книжки на вказану позивачем адресу поштою.
Вищевказаний лист з додатками було направлено відповідачем на адресу позивача рекомендованим повідомленням з описом поштового вкладення (а.с. 68). Відправлення містило додатки (лист від 17.10.2024 № 458, наказ про від 17.10.2024 № 284-ОС, повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні).
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 69), копію вищевказаного листа, а відповідно і наказ (розпорядження) про припинення трудового договору від 17.10.2024 № 284-ОС, ОСОБА_1 отримано особисто 20.10.2024. 
03.01.2025 відповідачем на адресу позивача було направлено лист № ТЧ-5/02 (а.с. 70), в якому ОСОБА_1 повторно повідомлено про необхідність одержання трудової книжки у секторі кадрів виробничого підрозділу депо за адресою: АДРЕСА_1 та проінформовано, що вона може надати письмову згоду про направлення трудової книжки поштою з зазначенням поштової адреси.
Вищевказаний лист з додатками було направлено відповідачем на адресу позивача рекомендованим повідомленням з описом поштового вкладення (а.с. 71). Відправлення містило додатки (лист від 03.01.2025 № ТЧ-5/02, наказ від 03.01.2025 № 6-ОС, яким внесено зміни до наказу від 17.10.2024 № 284-ОС, повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні).
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 72), копію вищевказаного листа ОСОБА_1 отримано особисто 07.01.2025.
Враховуючи вищевказані докази, надані відповідачем на підтвердження ним виконання вимог п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ «Українська залізниця» як роботодавцем не допущено порушень щодо інформування позивача про необхідність отримання трудової книжки.
Трудове законодавство України побудоване на балансі прав і обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається, а право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах.
Відповідну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 09.03.2021 у справі № 600/121/19.
Матеріали справи не містять жодних доказів, що ОСОБА_1 намагалась самостійно отримати трудову книжку до 19.05.2025, а відповідач умисно не видавав їй трудову книжку. Навпаки, надані відповідачем докази підтверджують обставину, що роботодавець створив всі умови для належного повідомлення ОСОБА_1 для видачі трудової книжки, однак остання, знехтувавши своїм обов`язком, не прибула за її отриманням та не надала згоду на надсилання трудової книжки поштою на вказану нею адресу.
При цьому, судом достовірно встановлено, що на виконання запиту представника ОСОБА_1 – адвоката Макеєва В. Ф. від 19.05.2025 (а.с. 10), роботодавець листом від 30.05.2025 (а.с. 12) надіслав на зазначену у запиті поштову адресу трудову книжку ОСОБА_1 , копію наказу про припинення трудового договору від 17.10.2024 № 284-ОС та копію наказу від 03.01.2025 № 6-ОС про внесення змін до наказу від 17.10.2024 № 284-ОС. 
Оскільки ОСОБА_1 не доведено умисних дій відповідача у затримці трудової книжки, як і не доведено, що вона сама вчиняла дії щодо її отримання до 19.05.2025, а відповідач чинив їй в цьому перешкоди, тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконної бездіяльності АТ «Укрзалізниця» в особі ВП «Локомотивного депо ім. Т. Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» щодо невидачі копії наказу про звільнення та трудової книжки у встановлений законом спосіб та строк є обґрунтованим, ґрунтується на наявних матеріалах справи та не спростовується доводами апеляційної скарги.
Що стосується оскарження рішення суду в частині відмови в задоволенні стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки, колегія суддів враховує наступне.
Згідно правового висновку Верховного Суду у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав.
Під час розгляду справи судом було достовірно встановлено, що копію наказу про припинення трудового договору від 17.10.2024 № 284-ОС позивачем отримано 20.10.2024 та повторно 07.01.2025, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, а також 07.01.2025 ОСОБА_1 отримано копію наказу від 03.01.2025 № 6-ОС про внесення змін до наказу від 17.10.2024 № 284-ОС.
Неправомірність дій відповідача у затримці видачі трудової книжки під час розгляду справи не встановлено, крім того ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів того, що після звільнення мала намір працевлаштуватись на іншу роботу, однак відсутність трудової книжки створювало цьому перешкоди, тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині є також обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Щодо оскарження рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним запис у трудовій книжці щодо звільнення ОСОБА_1 17.10.2024 та зобов`язання відповідача здійснити запис датою фактичного вручення копії наказу та трудової книжки, а саме - 12.06.2025, вказавши причину звільнення п. 1 ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням», суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків. 
Частиною 3 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади відповідно до наказу (розпорядження) № 284-ОС від 17.10.2024 про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 66) за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
Даний наказ є чинним, ніким не скасований і не оскаржений у встановленому законом порядку.
З копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 15) вбачається, що ОСОБА_1 звільнена 17.10.2024 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Даний запис внесено до трудової книжки на підставі наказу від 03.01.2025 № 6-ОС.
Сторонами у справі не оспорюється факт звернення ОСОБА_1 до відповідача з заявами, які є ідентичними за своїм змістом від 06.08.2024 (а.с. 8) та від 25.09.2024 (а.с. 61), в яких вона просить звільнити її за власним бажанням в зв`язку з мобінгом та відсутністю матеріально-технічної бази.
Вказані заяви були розглянуті відповідачем та позивачу було відмовлено у звільненні за власним бажанням в зв`язку з мобінгом та відсутністю матеріально-технічної бази, про що ОСОБА_1 була обізнана.
В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом проявлено надмірний формалізм при розгляді справи та не враховано, що протиправність дій відповідача полягає у не здійсненні звільнення позивача у відповідності до поданої нею заяви за власним бажанням. 
Колегія суддів враховує, що наказ про звільнення – це акт індивідуальної дії, який має юридичну силу з моменту видання і є підставою припинення трудових відносин. Його чинність може бути оспорена виключно в судовому порядку.
Крім того, відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що внесення змін у трудову книжку можливе лише після визнання первинного запису недійсним у встановленому порядку.
Суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано врахував ту обставину, що позивач наказ (розпорядження) № 284-ОС від 17.10.2024 про припинення трудового договору (контракту) за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин та наказ від 03.01.2025 № 6-ОС про внесення змін до наказу від 17.10.2024 № 284-ОС не оскаржувала, вимог до відповідача про визнання її звільнення незаконним на підставі вказаних наказів та/або скасування таких наказів не заявляла. Крім того, в позовній заяві також не заявлено вимогу про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. 
Верховний Суд у постанові від 20.01.2020 під час розгляду справи № 524/679/19 вказав, що «у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування».
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення та враховуючи позицію Верховного Суду про те, що у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання чи прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення і належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, однак позивачем таких позовних вимог у даній справі не пред`являлося, що унеможливлює судом прийняття рішення про зміну підстав припинення трудових відносин. 
Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Доводи апеляційної скарги про те, що суд при вирішенні даного питання проявив надмірний формалізм відхиляються колегією суддів як безпідставні. 
Висновок суду першої інстанції в частині оцінки заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності є також правильним, оскільки суд, врахував вимоги закону та відповідні праві позиції ВС, та встановивши, що права позивача, за захистом яких вона звернулася у даній справі не порушені, відмовив у задоволенні позову з саме підстав його необґрунтованості, не застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16.02.2026 у даній справі – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повну постанову складено 07.04.2026. 

Суддя-доповідач

Судді