ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

21 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5773/25
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/708/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.
секретар: Шкарупа Ю.В. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідачі: Чернігівська обласна рада, Комунальне підприємство «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної ради, Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку (суддя Рахманкулова І.П.), ухвалене о 15 год. 25 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 10 грудня 2025 року, 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради (далі - КП «Чернігівське МБТІ») та Чернігівської обласної ради невиплаченої заробітної плати за період з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року в розмірі 144 000 грн, а також середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позов мотивовано тим, що позивач з 6 грудня 2021 року працював на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Чернігівське МБТІ», а з початку військової агресії проти України він мобілізувався до складу Збройних Сил України, у зв`язку з чим його увільнено від роботи на період військової служби. 26 березня 2024 року наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 звільнено з військової служби. Одночасно із звільненням з військової служби при медичному обстеженні у нього виявили онкологічне захворювання, тому з березня по липень 2024 року він проходив курс лікування, у тому числі хірургічне втручання, хіміотерапію. 15 липня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення його на роботі з 16 липня 2024 року, проте йому було відмовлено. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2025 року змінено рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 жовтня 2024 року, зобов`язано Чернігівську обласну раду допустити ОСОБА_1 до виконання обов`язків начальника КП «Чернігівське МБТІ» й видати розпорядження про допуск його до виконання цих обов`язків з дня видачі такого розпорядження. 13 березня 2025 року голова Чернігівської обласної ради видала розпорядження №56 про допуск ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків з 14 березня 2025 року. У подальшому з 18 по 26 березня 2025 року позивач перебував на лікарняному. 27 березня 2025 року Чернігівська обласна рада ознайомила ОСОБА_1 з розпорядженням №65 від 18 березня 2025 року про звільнення його з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору з 18 березня 2025 року. КП «Чернігівське МБТІ» 18 квітня 2025 року перерахувало на картковий рахунок позивача заробітну плату за березень 2025 року в розмірі 10 429,87 грн. За період з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року відповідачі не нарахували та не виплатили ОСОБА_1 заробітну плату.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач у вказаний у позовній заяві проміжок часу з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року трудових функцій не виконував, виконуючим обов`язки начальника КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» на час відсутності основного працівника згідно розпорядження голови Чернігівської обласної ради та укладеного контракту був призначений ОСОБА_2 , який і отримував заробітну плату за цей період, тому вимога про стягнення з підприємства на користь позивача заробітної плати у розмірі 144 000 грн є необгрунтованою. Оскільки суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року, так як позивач в цей період фактично не працював, а вимога про стягнення середнього заробітку є похідною від основної вимоги, а тому також не підлягає задоволенню.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в своїй постанові від 10 березня 2025 року в справі №750/11827/24 визначив правову природу правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачами – відсторонення працівника від роботи. При цьому констатує протиправний характер порушення трудових прав позивача зі сторони Чернігівської обласної ради, котра фактично з 16 липня 2024 року незаконно не допускала позивача до роботи. ОСОБА_1 вказує, що за ним зберігалося на час мобілізації попереднє місце роботи та після дня звільнення з військової служби й звернення до роботодавця у останнього виник обов`язок поновлення/допуску позивача на посаду з забезпеченням усіх без виключення встановлених чинним законодавством гарантій, що включає виплату заробітної плати, складовою якої є середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також позивач зазначає, що 18 березня 2025 року в день звільнення він недоотримав заробітну плату, тому відповідачі зобов`язані виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська обласна рада просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідач вказує, що після звільнення з військової служби позивачем не було подано ніякої заяви щодо надання будь-якої з видів відпустки, які гарантовані для працівників, що увільнялися від роботи на період військової служби. Для належного з`ясування всіх обставин та розгляду заяви ОСОБА_1 листом управління комунального майна Чернігівської обласної ради від 16 липня 2024 року №04-479 було запропоновано надати письмові пояснення та підтверджуючі документи щодо відсутності на робочому місці після виключення зі списків особового складу військової частини для прийняття відповідного рішення, проте дані вимоги були проігноровані. Чернігівська обласна рада звертає увагу, що відсторонення від роботи зазвичай супроводжується призупиненням виплати заробітної плати. Вважає, що рішення про повернення працівника до роботи мало б бути оформлено наказом КП «Чернігівське МБТІ» про факт приступити до роботи, тим самим припинивши увільнення. За доводами відповідача, за період з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року ОСОБА_1 підприємство не відвідував, функціональні обов`язки не здійснював, роботу в цілому не виконував, а отже вимоги щодо виплати заробітної плати у розмірі 144 000 грн є необґрунтованими. У цей період виконання обов`язків начальника КП «Чернігівське МБТІ» здійснював ОСОБА_2 і в разі стягнення на користь позивача заробітної плати це призведе до подвійної виплати заробітної плати за однією і тією ж посадою та до негативних матеріальних наслідків. Крім того, вказує, що Чернігівська обласна рада не є належним відповідачем у справі, оскільки заробітна плата виплачувалася ОСОБА_1 за місцем роботи - КП «Чернігівське МБТІ». 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає. 
По справі встановлено, що рішенням Чернігівської обласної ради №11-5/VII від 20 липня 2016 року делеговано голові Чернігівської обласної ради повноваження щодо призначення в міжсесійний період виконуючих обов`язки керівників юридичних осіб, що є об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, на термін до призначення відповідних керівників в установленому законодавством порядку (а.с.62).
Розпорядженням голови Чернігівської обласної ради від 6 грудня 2021 року №308 призначено Мелашенка Б.В. виконуючим обов`язки директора КП «Чернігівське МБТІ» до призначення керівника підприємства у встановленому порядку.
9 грудня 2021 року з ОСОБА_1 укладено контракт (а.с.42-48).
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
По справі №750/11827/24 встановлено, що наказом начальника 250 Центру інженерної підтримки (по стройовій частині) №48 від 01 березня 2022 року ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти військової частини НОМЕР_1 .
Наказом КП «Чернігівське МБТІ» №1-О від 01 березня 2022 року позивача увільнено від роботи виконуючого обов`язки начальника підприємства з 01 березня 2022 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації.
На період відсутності ОСОБА_1 розпорядженням Чернігівської обласної ради №117 від 24 травня 2023 року призначено ОСОБА_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 березня 2024 року №98 позивача виключено зі списків особового складу.
15 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до голови Чернігівської обласної ради із письмовою заявою, в якій просив поновити його на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Чернігівське МБТІ» у зв`язку із закінченням військової служби з 16 липня 2024 року (а.с.183).
Листом Управління комунального майна Чернігівської обласної ради №04-479 від 16 липня 2024 року позивачу було запропоновано надати підтверджуючі документи щодо відсутності на робочому місці після виключення зі списків особового складу військової частини для прийняття відповідного рішення по заяві ОСОБА_1 про поновлення на роботі з 16 серпня 2024 року.
15 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської обласної ради, третя особа - КП «Чернігівське МБТІ», про зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 жовтня 2024 року вказаний позов задоволено; зобов`язано Чернігівську обласну раду прийняти рішення по заяві ОСОБА_1 від 15 липня 2024 року про повернення його до роботи на посаді виконуючого обов`язки начальника КП «Чернігівське МБТІ» з 16 липня 2024 року; вирішено питання судових витрат (а.с.13-17).
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2025 року апеляційну скаргу Чернігівської обласної ради задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 жовтня 2024 року змінено; зобов`язано Чернігівську обласну раду допустити ОСОБА_1 до виконання обов`язків начальника КП «Чернігівське МБТІ» й видати розпорядження про допуск його до виконання цих обов`язків з дня видачі такого розпорядження (а.с.18-20). У ході розгляду вказаної справи встановлено, що Чернігівська обласна рада не допускає ОСОБА_1 до виконання ним своїх трудових обов`язків з мотивів, наведених у листі №04-479 від 16 липня 2024 року - внаслідок ненадання ним документів щодо відсутності його на робочому місці після 26 березня 2024 року після виключення останнього зі списків особового складу військової частини. Цей недопуск за своєю юридичною природою є відстороненням позивача від виконання ним своїх посадових обов`язків. Відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається тільки у випадках, передбачених законодавством, зокрема у тих, що наведено в ч. 1 ст. 46 КЗпП України. Ні в цій, ні в будь якій іншій нормі права, що регулює спірні правовідносини, не передбачено право роботодавця не допускати працівника до роботи з мотивів ненадання ним документів щодо відсутності його на робочому місці у минулому. Тому місцевий суд дійшов правильного висновку, що роботодавець протиправно не допускає позивача до роботи. Разом з тим, незважаючи на протиправність недопуску відповідачем позивача до виконання трудових обов`язків з 16 липня 2024 року, за змістом ст. 21, 22 і 46 КЗпП України допущення позивача до роботи може бути вчинене лише на майбутнє (на перспективу), а не ретроспективно, як то вирішив суд І інстанції (що ні юридично, ні технічно неможливо), зобов`язавши відповідача прийняти рішення по заяві відповідача про повернення його до роботи з 16 липня 2024 року. 
З метою виконання вищевказаних судових рішень розпорядженням Чернігівської обласної ради №58 від 13 березня 2025 року допущено ОСОБА_1 до виконання обов`язків начальника КП «Чернігівське МБТІ» з 14 березня 2025 року; звільнено ОСОБА_2 , виконуючого обов`язки начальника КП «Чернігівське МБТІ» із займаної посади 13 березня 2025 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України (а.с.11).
Розпорядженням Чернігівської обласної ради №65 від 18 березня 2025 року звільнено позивача, виконуючого обов`язки начальника КП «Чернігівське МБТІ», із займаної посади 18 березня 2025 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України (а.с.12).
18 квітня 2025 року на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в розмірі 10 429,87 грн (зарплата за березень 2025 року при звільненні) (а.с.23).
28 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської обласної ради, КП «Чернігівське МБТІ» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Чернігівської обласної ради від 18 березня 2025 року №65 «про звільнення ОСОБА_1 », поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 березня 2025 року по день винесення рішення.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 листопада 2025 року, з урахуванням ухвали суду від 14 листопада 2025 року про виправлення описки, у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю; змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки начальника КП «Чернігівське МБТІ» відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, з 18 березня 2025 року на 27 березня 2025 року (а.с.197-205). Суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось правомірно, проте у період тимчасової непрацездатності, що свідчить про порушення норм ч.3 ст.40 КЗпП України, яке має бути усунуто шляхом зміни дати звільнення. 
30 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з Чернігівської обласної ради, голови Чернігівської обласної ради Дмитренко О.Б. по 100 000 грн з кожного моральної шкоди.
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 листопада 2025 року вказаний позов задоволено частково; стягнуто з Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 6000 грн у відшкодування моральної шкоди; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.206-210). 
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (стаття 21 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Статтею 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, зокрема працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Згідно зі ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 619/3322/20 зазначено, що статтею 235 КЗпП України визначено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).
Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні), до моменту поновлення таких прав, тобто до ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 591/3739/22-ц).
Вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється можливості виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю і її оплату через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу пов`язується з діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізовувати право на працю.
За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. 
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є заходом матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою такої відповідальності є винне протиправне порушення роботодавцем трудових обов`язків, унаслідок чого заподіяна майнова шкода працівникові (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23).
Колегія суддів апеляційного суду вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач у проміжок часу з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року трудових функцій не виконував, то йому не повинна виплачуватися заробітна плата.
Так, згідно з матеріалами справи постановою Чернігівського апеляційного суду від 10 березня 2025 року недопуск ОСОБА_1 до роботи за юридичною природою визнано відстороненням від виконання ним своїх посадових обов`язків і таке відсторонення визнано протиправним. Суд зобов`язав Чернігівську обласну раду допустити позивача до виконання обов`язків начальника КП «Чернігівське МБТІ» й видати розпорядження про допуск його до виконання цих обов`язків з дня видачі такого розпорядження.
Розпорядження про допуск ОСОБА_1 до виконання обов`язків начальника КП «Чернігівське МБТІ» видано 13 березня 2025 року.
З викладеного вбачається, що Чернігівська обласна рада безпідставно не допускала до роботи ОСОБА_1 в період з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року і відповідно він був позбавлений можливості виконувати свої трудові обов`язки і отримувати за них заробітну плату.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача заробітної плати у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
За змістом пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Цією нормою також визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).
Враховуючи незаконність недопущення позивача до роботи, для розрахунку середнього заробітку належить брати до уваги його заробітну плату за два робочі місяці перед увільненням від роботи у зв`язку з призовом на військову службу, тобто за лютий і січень 2022 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів заробітна плата ОСОБА_1 у січні 2022 року становила 17 000 грн, у лютому 2022 року – 17 000 грн. Відповідно середньоденний заробіток становить 871,79 грн ((17 000 + 17 000) грн : (19 + 20) робочих днів).
Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належного до виплати ОСОБА_1 , становить 150 819,67 грн (871,79 грн х 173 (робочі дні в період з 16 липня 2024 року по 13 березня 2025 року)).
Оскільки позивач у своїй позовній заяві заявляв до стягнення орієнтовну суму (144 000 грн) заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи і вказував, що сума буде конкретизована після отримання від КП «Чернігівське МБТІ» довідки про середньоденну/середньомісячну заробітну плату, визначення апеляційним судом такої суми в розмірі 150 819,67 грн не буде виходом за межі позовних вимог.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Колегія суддів апеляційного суду вважає слушними доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки фактично ОСОБА_1 при звільненні не було виплачено заробітну плату за час його незаконного недопущення до роботи.
Згідно з бухгалтерською довідкою КП «Чернігівське МБТІ» на а.с.105 середня заробітна плата позивача за період роботи виконуючим обов`язки начальника підприємства з 14 березня 2025 року по 18 березня 2025 року включно, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, склала 809,52 грн.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з 27 березня 2025 року (день звільнення, визначений рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 листопада 2025 року) по 21 квітня 2026 року (день ухвалення судового рішення), який у відповідності до положень ст.117 КЗпП України обмежується шестимісячним строком), тобто фактично з 27 березня 2025 року по 27 вересня 2025 року, становить 106 856,64 грн (809,52 грн х 132 робочі дні протягом 6 місяців)). 
У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року справа № 757/27799/21-ц (провадження № 61-11515св24) викладено правовий висновок про те, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті.
З огляду на зазначене із присудженої позивачу суми середнього заробітку слід утримати установлені законодавством України податки і збори.
Зважаючи на те, що заробітна плата виплачувалася ОСОБА_1 за місцем роботи - КП «Чернігівське МБТІ», саме з останнього підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно Чернігівська обласна рада не є належним відповідачем у даній справі, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської обласної ради про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку належить відмовити.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).
ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому в зв`язку із задоволенням позовних вимог з КП «Чернігівське МБТІ» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2576,76 грн (150 819,67 грн + 106 856,64 грн) х 1%) за розгляд справи судом першої інстанції.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з КП «Чернігівське МБТІ» на користь держави належить стягнути 3865,14 грн (2576,76 х 150%) судового збору за апеляційний розгляд справи.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2025 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської обласної ради про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.
Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити.
Стягнути з Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради (місцезнаходження: 14000, м.Чернігів, пр-т Перемоги, буд.33, код ЄДРПОУ 03358162) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 150 819 грн 67 коп. (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів), а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 106 856 грн 64 коп (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів).
Стягнути з Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 2576 грн 76 коп. за розгляд справи судом першої інстанції, а також 3865 грн 14 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року. 

Головуючий: Судді: