П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/2537/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Казанчук Г.П.,
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В., 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, оформлене протоколом від 26.02.2025 №39, зобов`язання вчинити певні дії,

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою про:
- визнання протиправним та скасувати рішення Комісії з розгляду питань щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке оформлено протоколом Комісії №39 від 26.02.2025 року в частині відмови у наданні відстрочки від призову під час мобілізації ОСОБА_1 ;
- зобов`язання Комісію з розгляду питань щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією та за наслідками її розгляду прийняти відповідне обґрунтоване рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він направив ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву про надання відстрочки від призову на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». До вказаної заяви додав підтверджуючі документи щодо надання відстрочки. Протоколом комісії №39 від 26.02.2025 року прийнято рішення про відмову в наданні відстрочки, про що Позивача було повідомлено у формі повідомлення про відмову №871 від 26.02.2025 року. Позивач вважає про належний розгляд його заяви про надання відстрочки та не здійснення перевірки наявності підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за доданими документами, що свідчить про протиправність рішення щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу, у зв`язку з чим просить позов задовольнити.
ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі – Відповідач) подав відзив на позовну заяву, де зазначено, що ОСОБА_1 комісією з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період у зв`язку з порушенням вимог Додатку 5 Порядку проведення призову громадян на військову службу затвердженого ПКМУ № 560 від 16.05.2024. у повному обсязі.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
На думку апелянта, саме СК України передбачає безумовний обов`язок утримання батьками неповнолітньої дитини. При цьому, це утримання може відбуватися у різні способи: за домовленістю між батьками або шляхом сплати аліментів за рішенням суду або за договором, укладеним відповідно до ст. 189 СК України, безпосередньо витрати на утримання дитини під час проживання з нею однієї сім`єю та інше. Отож, оскільки законодавцем прямо вказано на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, як умови надання відстрочки, це вказує, що законодавець свідомо передбачає право на надання відстрочки тому військовозобов`язаному, який не проживає з дітьми, але утримує їх у спосіб сплати аліментів чи у інший спосіб за домовленістю з матерію дитини.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу у якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки позивачем до заяви про отримання відстрочки від мобілізації недолучені усіх необхідні документи.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху через несплату судового збору.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2026 відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12.02.2025 року Позивач направив Укрпоштою до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про надання відстрочки від призову на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
До вказаної заяви Позивач додав, зокрема, підтверджуючі його право на відстрочку наступні документи:
- копію паспорта ОСОБА_1 ;
- копію ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ;
- витяг з реєстру територіальної громади адреса місця проживання ОСОБА_1 ;
- копію військово-облікового документу заявника - Тимчасового посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_1 від 18 вересня 2020 року;
- копія витягу з ЄДРПВР від про оновлення даних ОСОБА_1 ;
- копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серія НОМЕР_2 від 30 жовтня 2024 року;
- копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серія НОМЕР_3 від 04.07.2017 року;
- копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серія НОМЕР_4 від 07 серпня 2019 року;
- копію свідоцтва про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 серія НОМЕР_5 від 08 серпня 2024 року;
- копію рішення Березанського районного суду Миколаївської області суду від 04 березня 2016 року у справі №469/96/16-ц про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 ;
- копію Заяви від 14.01.2025 року про утримання та виховання стосовно спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ;
- копії платіжок про оплату аліментів за останні 3 місяці;
- копію довідки виконавчої служби про відсутність заборгованості по сплаті аліментів від 22 січня 2025 року за №Х-1/10.5-30.
Вказаний перелік документів не є спірним, оскільки не заперечується відповідачем.
Протоколом комісії з питань надання відстрочок при ІНФОРМАЦІЯ_7 №39 від 26.02.2025 року прийнято рішення про відмову в наданні відстрочки, про що Позивача було повідомлено у формі повідомлення про відмову №871 від 26.02.2025 року. Причина відмови: порушено вимоги додатку 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу (Постанова КМУ № 560 від 16.05.2024) (надалі – спірне рішення).
Отже правомірність та законність спірного рішення є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 народився у шлюбі із ОСОБА_6 .
Матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є ОСОБА_8 . 
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області у справі №469/96/16 шлюб між вказаними особами розірвано ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Згідно Свідоцтва про шлюб від 08 серпня 2024 року Серія НОМЕР_5 зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 
ОСОБА_4 народився у шлюбі із ОСОБА_6 .
Матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є ОСОБА_8 . 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Дія Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, зокрема дія воєнного стану на території України пролонгується станом на теперішній час. 
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21.10.1993 №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі – Закон №3543-XII).
Статтею 23 Закону №3543-XII передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Відповідно до пункту 3 частини третьої цієї статті призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Згідно частини восьмої статті 23Закону №3543-XII, перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначено Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі – Порядок №560).
Відповідно до пунктів 56-57 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону №3543-ХІІ.
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Згідно з пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
За наявності технічної можливості відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період може оформлятися та надаватися автоматично у разі створення запиту на її оформлення військовозобов`язаним через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз (банків) даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (пункт 59 Порядку №560).
Відповідно до пункту 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Поряд із цим, Додатком 5 до Порядку №560, затверджено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Зокрема, документами, що підтверджують право на відстрочку відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII є:
- свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та (або) рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовозобов`язаного (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності), та один з таких документів:
- свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше);
- рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним;
- рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним;
- письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні;
- свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та документи, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (свідоцтво про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька);
- інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення (характером зобов`язання) «стягнення аліментів» з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки.
Як вбачається з матеріалів справи, повивач вважає, що має право на відстрочку відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, оскільки має трьох рідних дітей до 18 років та відсутність заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідач такого права не визнає із посиланням на відсутність договору про утримання дітей.
Вирішуючи спір суд першої інстанції визнав правомірними оскаржені дії відповідача з посиланням на те, що норми СК України регулюють виключно сімейні відносини і не розповсюджуються на правовідносини пов`язані із мобілізацією та наданням відстрочки, тобто у сфері публічних правовідносини, якими є відносини між військовозобов`язаним і державою з приводу проходження військової служби, законодавцем встановлені окремі правила, відмінні від приватно-правових відносин, якими є сімейні відносини, в тому числі в частині необхідності доведення саме факту утримання неповнолітніх дітей.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки саме на рівні Основного Закону держави закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).
Приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції встановлено, що засади регулювання шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства визначаються виключно законами України.
Конституційний обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (стаття 141 СК України).
Згідно зі статтями 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Таким чином обов`язок щодо утримання та виховання дитини покладається на її батьків і є їх особистим та невідчужуваним обов`язком, від якого вони не можуть відмовитися. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23).
Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц виснувала, що сплата аліментів є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
З урахуванням закріпленого у сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків питання щодо осіб, на яких покладається обов`язок утримання дитини, та відсутності добру зі сплати аліментів, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про необхідність позивачу доводити факт утримання рідних неповнолітніх дітей.
Спірним у даній справі є позиція відповідача, яка була підтримана судом першої інстанції про те, що заяви від 14.01.2025 року, засвідчена консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі, про утримання та виховання стосовно спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , не включена до переліку документів, що підтверджують право на відстрочку згідно п. 3 додатку 5 Порядку №560. Зміст вказаної заяви випливає, що син Позивача разом з матір`ю перебуває за кордоном, і лише під час перебування дитини на території України проживає за місцем проживання його батька, однак доказів того, чи дійсно спільна неповнолітня дитина приїжджає на територію України та проживає й утримується Позивачем до Комісії та суду не надано.
Такі доводи колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що факт сплати аліментів та вищезазначена заява свідчить про повноту визначення чи перебуває особа на утриманні, дані про регулярність такої виплати, її обсяг, добровільність інших платежів на утримання дітей матеріали справи не містять. Відсутність рішення про визначення місця проживання дітей разом з батьком не може бути підставою для відмови у відстрочки, оскільки у 2006 році (дата рішення суду про розірвання шлюбу) між сторонами не виникало спору щодо місця проживання дитини.
Так, додаток 5 Порядку №560 вимог про надання заяви, засвідченої консулом Генерального консульства України в Дюссельдорфі, про утримання та виховання стосовно спільної неповнолітньої дитини не містить.
Водночас, колегія суддів акцентує увагу, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
У випадку позивача, який мав неповнолітніх дітей не від єдиного шлюбу, він, на думку апеляційного суду беззаперечно підтвердив факт утримання своїх дітей.
За встановлених у цій справі обставин відсутні підстави для висновку, що спірне рішення Комісії прийнято у порядку та за наявності підстав, визначених законом.
Таким чином, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Резюмуючи все викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи та є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не надає оцінки наявності у позивача права відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у пункті 3 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, оскільки така оцінка є можливою лише після всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх необхідних документів територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 16 лютого 2026 року виповнилось 18 років, проте навіть цей факт не може нівелювати обов`язок суб`єкта владних повноважень на прийняття законного та вмотивованого рішення. 
Резюмуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не може бути повністю визнано законними і обґрунтованими, оскільки суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив належним чином доводи позивача та не надав правової оцінки діям відповідача у спірних правовідносинах.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення, у зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та про скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до ч.6 ст. 139 КАС України якщо суд касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат
Враховуючи, що колегія суддів приймає нове рішення суду на користь позивача слід стягнути судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позову до суду за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Так, при зверненні до суду першої інстанції позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, а при подачі апеляційної скарги розмір сплаченого судового збору становить 1453,44 грн, а відтак судовий збір у розмірі 2664,64 грн слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 400/2537/25 скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з розгляду питань щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке оформлено протоколом Комісії №39 від 26.02.2025 року в частині відмови у наданні відстрочки від призову під час мобілізації ОСОБА_1 
Зобов`язати Комісію з розгляду питань щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу за мобілізацієювід 12 лютого 2025 року та за наслідками її розгляду прийняти відповідне обґрунтоване рішення. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2664,64 гривень за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Судді Ю.М. Градовський

О.В. Єщенко