СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2026 року Справа № 480/313/26
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шаповала М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/313/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо нерозгляду по суті рапорту про звільнення від 07.01.2026;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області звільнити ОСОБА_1 з посади поліцейського з реагування патрульної поліції сектору поліцейської діяльності № 2 Шосткинського РУП ГУ НП в Сумській області у зв`язку з погодженням кандидатури для зарахування на військову службу до Державної прикордонної служби України 07.01.2026.
Свої вимоги мотивує тим, що на даний час проходить службу на посаді поліцейського з реагування патрульної поліції сектору поліцейської діяльності № 2 Шосткинського РУП ГУ НП в Сумській області. В зв`язку з погодженням його кандидатури для зарахування на військову службу до Державної прикордонної служби України 07.01.2026 ним подано рапорт про звільнення з публічної служби. 
Рапорт вмотивовано п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію", а саме у зв`язку з переходом на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Листом № 7161-2026 від 14.01.2026 позивача повідомлено про те, що за результатами розгляду рапорту від 23.12.2025 прийнято рішення з урахуванням п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114. По суті рапорт від 07.01.2026, вмотивований вмотивовано п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" залишено без розгляду, так як рапорт від 23.12.2025 було вмотивовано п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" - за власним бажанням.
Посилання ж на загальні норми п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114, на думку позивача, не може братися до уваги так стосуються звільнення за власним бажанням. 
Таким чином з боку відповідача допущено протиправну бездіяльність та порушено права позивача, визначені ст. 43 Конституції України, у зв`язку з чим останній звернувся до суду.
Ухвалою суду від 23.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
06.02.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити. Вказував на те, що у рапорті позивач не вказав обставин, що визначені Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою КМУ від 12.06.2013 № 413. Крім звертає увагу, на те, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій). Формулювання норми "у встановленому порядку" передбачає чітку процедуру взаємодії між державними органами, а не одностороннє волевиявлення працівника. Цей порядок базується на засадах міжвідомчого погодження, що включає згоду (надання дозволу) чинного керівника на вивільнення працівника (поліцейського) саме через механізм переходу.
Висновок ДПСУ про зарахування кандидата є лише підтвердженням готовності іншого відомства прийняти особу на службу, проте він жодним чином не нівелює обов`язки поліцейського перед ГУНП та не позбавляє начальника ГУНП дискреційного права визначати дату звільнення з урахуванням інтересів служби та необхідності дотримання тримісячного строку попередження, передбаченого п. 68 Положення № 114.
Законодавство не містить норми, яка б зобов`язувала керівника ГУНП звільняти поліцейського негайно (у день подання рапорту) лише на підставі наявності висновку іншого відомства. Звільнення "у зв`язку з переходом" є правовим інструментом, що потребує консенсусу двох керівників, а не є різновидом безумовного звільнення за ініціативою поліцейського, як це передбачено, наприклад, у випадках за станом здоров`я.
Таким чином, за відсутності погодження дати звільнення з боку керівництва ГУНП та з огляду на необхідність дотримання процедури попередження, передбаченої спеціальним законодавством, позовні вимоги про "зобов`язання звільнити" за даним пунктом є втручанням у дискреційні повноваження відповідача та порушенням встановленого порядку проходження служби.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Судом встановлено, що на даний час позивач проходить службу на посаді поліцейського з реагування патрульної поліції сектору поліцейської діяльності № 2 Шосткинського РУП ГУ НП в Сумській області. 
У зв`язку з погодженням його кандидатури для зарахування на військову службу до Державної прикордонної служби України 07.01.2026 ним подано рапорт про звільнення з публічної служби. Рапорт вмотивовано п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію", а саме у зв`язку з переходом на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Листом № 7161-2026 від 14.01.2026 позивача повідомлено про те, що за результатами розгляду рапорту від 23.12.2025 прийнято рішення з урахуванням п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114. 
Як зазначає позивач, по суті рапорт від 07.01.2026, який вмотивований п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" залишено без розгляду, так як рапорт від 23.12.2025 було вмотивовано п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" - за власним бажанням.
Відповідно, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України "Про Національну поліцію", та іншими нормативно-правовими актами.
Як слідує зі змісту вимог статті 3 Закону № 580-VIII, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 8 Закону № 580-VIII передбачено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 580-VIII, "поліцейським" є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із переходом на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Частиною другою і третьою статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби .
Згідно з пунктом 4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.
Як встановлено судом, позивачем 07.01.2026 подано рапорт до відповідача про звільнення з публічної служби на підставі п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію", а саме у зв`язку з переходом на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Як слідує з матеріалів справи, а саме у відзиві на позовну заяву, відповідач стверджує, що оскільки спір, який виник між позивачем і відповідачем, врегульовано спеціальним законодавством, яким є Закон № 580-VIII, то положення Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що не врегульована нормами цього Закону.
Однак, суд зазначає, що положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 не встановлює строки розгляду рапорту про звільнення, окрім звільнення за власним бажанням.
Таким чином до звільнення у зв`язку з переходом на службу до інших міністерств і відомств (організацій) мають застосовуватися норми КЗпП України щодо звільнення за згодою сторін.
Аналізуючи подальші дії (бездіяльність) відповідача, суд встановив, що рапорт позивача від 07.01.2026 про звільнення зі служби в поліції п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" не був розглянутий відповідачем по суті. Зокрема, за результатами розгляду зазначеного рапорту відповідачем не було прийнято жодного рішення, яке мало б юридичні наслідки для позивача, а саме: не прийнято рішення ні про його задоволення із виданням відповідного наказу про звільнення, ні про відмову у звільненні із наведенням мотивів такої відмови.
Таким чином, суд констатує наявність протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає у невиконанні покладеного на нього обов`язку розглянути рапорт поліцейського та прийняти за його результатами відповідне рішення, що прямо порушує принципи належного врядування та правової визначеності.
З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача від 07.01.2026 про звільнення зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", а також зобов`язання відповідача розглянути зазначений рапорт та прийняти рішення по суті з урахуванням правових висновків, викладених у цьому судовому рішенні.
Щодо стягнення на користь позивача судових витрат в розмірі 4064,96 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 132 КАС України).
Частинами 1, 2 ст. 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.
Так, згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас частинами 4, 5 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази, а саме: копію ордера на надання правничої допомоги від 19.01.2026 серії ВМ № 1078453, копію договору про надання позивачу правової допомоги від 16.01.2026 № 04-01/26, укладеного між позивачем та адвокатом Осьмаковим Олександром Анатолійовичем; копію акта виконаних робіт (надання послуг) № 07-01/26 від 19.01.2026, квитанцію до прибуткового касового ордера № 07-01/26 від 19.01.2026 про сплату позивачем 3000 грн на підставі договору від 16.01.2026 № 04-01/26 та від 19.01.2026.
Дослідивши надані позивачем документи, суд враховує ту обставину, що справа є не складною, а спірні правовідносини не новими у судовій практиці. Отже, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала значних витрат часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу, про що свідчать зміст та обсяг позовної заяви.
З урахуванням досліджених судом доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає заявлені витрати не співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, тому, враховуючи критерії необхідності та доцільності понесених витрат, обсяг наданих послуг, а також значення справи для позивача, суд дійшов висновку про можливість відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн.
Крім того, на підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1064,96 грн, сплачений при зверненні до суду. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Сумській області щодо нерозгляду по суті рапорту ОСОБА_1 про звільнення від 07.01.2026.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Сумській області розглянути рапорт ОСОБА_1 від 07.01.2026 про звільнення на підставі п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" та прийняти рішення по суті з урахуванням правових висновків, викладених у цьому судовому рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при зверненні до суду в сумі 1064,96 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. 
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал