МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Д. Ростовського, 35, смт Макарів, Київська область, 08001, тел/факс (04578)5-13-39, e-mail inbox@mk.ko.court.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2026 р. Справа №370/2897/21 
Провадження № 2/370/110/24

Макарівський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Косенко А.В.,
із секретарем судового засідання Зозулею Я.А., 
за участю:
позивачки ОСОБА_1 ,
представника позивачки ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду в селищі Макарів Київської області справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Макарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області, про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулася до Макарівського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою до ОСОБА_4 (далі – відповідач), вказавши третьою особою – Макарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області (далі – третя особа), про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, в якій вказала, що в період спілкування і періодичного проживання у неї із відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 . Проте, через небажання відповідача спільно звернутися до органів державної реєстрації актів цивільного стану для реєстрації народження дитини та категоричного заперечування свого батьківства, позивачка сама звернулася до відповідного органу та зареєструвала дитину у відповідності із положеннями ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері. 
Позивачка стверджує, що приблизно від початку травня 2009 року вона перебувала у стосунках із відповідачем, які поступово розвивалися. При цьому, вони спілкувалися, зустрічалися в Києві та Одесі, знайомили одне одного зі своїми рідними, та періодично проживали в Києві на орендованій квартирі. Оскільки відповідач мріяв про сина, позивачка наприкінці вересня 2009 року завагітніла. Коли народилася дитина, відповідач був дуже радісний, планував створити сім`ю та жити разом, однак через сімейні та майнові питання, запевняв позивачку, що потрібно зачекати деякий час. Після народження дитини, у жовтні 2010 року батьки позивачки подарували їм туристичну поїздку до Туреччини у м. Анталію, і з 10 жовтня по 17 жовтня 2010 року вони разом із дитиною перебували на відпочинку. 
Також позивачка зазначає, що з часом відповідач перестав звертати увагу на народження сина, став заперечувати своє батьківство та підтримувати морально і фінансово. Умисно уникав спілкування із нею та спільною дитиною, а коли вони приїздили до нього за його місцем проживання, завжди відлучався. Для врегулювання спору та підтвердження батьківства, позивачка неодноразово пропонувала відповідачу і надсилала пропозиції з`явитися до медичного центру «МАМА-ПАПА» у м. Києві для проведення тесту ДНК, але відповідачем все було проігноровано. Крім того, від народження відповідач життям сина не цікавиться, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не спілкується, не забезпечує належного харчування та відповідного медичного догляду, не бере участі в утриманні спільної дитини.
Враховуючи викладене, позивачка, посилаючись на ст.ст. 128, 180-183 СК України, просила суд: визнати, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_1 , батьком малолітнього сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; внести зміни до актового запису №2398 від 13.08.2010 року про народження ОСОБА_6 , зазначивши у графі «батько» ОСОБА_4 , замість ОСОБА_7 ; стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 10.05.2022 року (т.1, а.с.33-34) позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалося. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України. Встановлено також строк для подання письмових пояснень третьою особою. 
Копію ухвали суду від 10.05.2022 року, позовну заяву з додатками та судову повістку, які були надіслані відповідачу на адресу реєстрації, відповідач не отримав, поштове відправлення №0800100110144, повернулося до суду без вручення з відміткою «адресат відмовився», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п.99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, вважається належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи (т.1, а.с.41-42). 
Ухвалою суду від 02.05.2023 року (т.1, а.с.62-63) провадження у справі було зупинене у зв`язку із призначенням судово-медичної генетичної експертизи, проведення якої доручено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи.
Ухвалою суду від 06.12.2023 року (т.1, а.с.83) провадження у справі було відновлено, оскільки ухвала суду від 02.05.2023 року була повернута без виконання разом з матеріалами цивільної справи, у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 незважаючи на неодноразові призначення дати відбору зразків крові не з`являвся до зазначеної експертної установи.
06.03.2024 року засобами поштового зв`язку у строк та у порядку, встановленому судом, від представника відповідача, адвоката Боряк Г.Ю., до суду надійшов відзив на позовну заяву, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві представник просить відмовити у задоволенні позову повністю та стягнути з позивачки на користь відповідача понесені судові витрати, посилаючись на те, що всі твердження позивачки у позові не відповідають дійсності, вказаних подій в реальності не відбувалось та ймовірніше вони існують лише в її уяві. Вказала, що знайомства з позивачкою відповідач не пригадує, так само як і знайомства із членами своєї родини. Наприкінці 2009 року відповідач познайомився зі своєю нинішньою дружиною ОСОБА_9 (з якою почав проживати однією сім`єю з червня 2010 року, а 07.08.2012 року офіційно з нею зареєстрував шлюб), а до цього по травень 2009 року перебував у шлюбі зі своєю першою дружиною ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя народився син ОСОБА_11 . Щодо викладених позивачкою фактів перебування на відпочинку та реєстрації дитини, представник зазначила, що хронологія подій не відповідає документам, які були долучені до позову. Більше того, відповідач і не міг робити жодних заяв про своє батьківство по відношенню до ОСОБА_6 , оскільки подій описаних у позовній заяві, за його участі, ніколи не відбувалось. Відповідач не знав про народження дитини, про те, що він є батьком малолітнього ОСОБА_6 позивачка раніше не заявляла. Про наявність претензій зі сторони позивачки, відповідач дізнався вперше у 2021 році, в момент гучного візиту позивачки з родиною на роботу відповідача. Також, додані позивачкою докази, є неналежними та допустимими доказами, оскільки не містять інформації щодо предмету доказування (т.1, а.с.110-115).
10.06.2024 року суд, із занесенням до протоколу судового засідання, задовольнив клопотання представника позивача, адвоката Живаги О.В., про виклик та допит свідків у судовому засіданні (т.1, а.с.156-163).
Ухвалою суду від 09.10.2024 року відмовлено у клопотанні представника відповідача, адвоката Боряк Г.Ю. про передачу справи за підсудністю (т.1, а.с.188).
Ухвалою суду від 12.11.2024 року (т.1, а.с.205-206) провадження у справі було зупинене у зв`язку із призначенням судово-медичної генетичної експертизи, проведення якої доручено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи.
Ухвалою суду від 14.04.2025 року (т.1, а.с.234) провадження у справі було відновлено, оскільки ухвала суду від 12.11.2024 року була повернута без виконання, у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 незважаючи на неодноразові призначення дати відбору зразків крові не з`являвся до зазначеної експертної установи.
Ухвалою суду від 01.07.2025 року (т.2, а.с.4) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 17.09.2025 року, яке в подальшому було відкладено, а також задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Боряк Г.Ю., про виклик у судове засідання свідків для надання показів.
Ухвалою суду від 29.10.2025 року (т.2, а.с.38) визнано явку відповідача ОСОБА_4 в судове засідання обов`язковою та викликано для надання особистих пояснень.
Ухвалою суду від 12.12.2025 року (т.2, а.с.64-65) визнано явку відповідача ОСОБА_4 в судове засідання обов`язковою та викликано для надання особистих пояснень.
В судовому засіданні 17.09.2025 року позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. А також зазначила, що вона познайомилася з відповідачем 04.04.2009 року на сайті знайомств. Перше побачення було біля ОСОБА_12 , красиве побачення, відповідач подарував їй великий букет червоних троянд. До моменту вагітності вони зустрічалися кожні вихідні, він приїжджав в Київ і вона їздила до нього. Коли вона з ним познайомилася, він був в процесі розлучення з ОСОБА_13 . Проте, коли вона була вагітна, то відповідач вже познайомився з кращим варіантом, ОСОБА_14 . Відповідач приїжджав в пологовий до сина в реанімацію, але не брав його на руки. Навіть після народження він привіз дитині кроватку, не дорогу. В реанімації вона з дитиною перебувала 2-2,5 тижні. Після виписки, відповідач приїздив до них, було спілкування і близькість. Перестали зустрічалися через фінансові моменти. Коли підросла дитина, у нього з`явилися проблеми із здоров`ям, психологи говорили, що дитині потрібне спілкування з батьком. До 10 років дитині не потрібен був батько, проте зараз він його потребує. Позов поданий виключно в інтересах дитини. Крім того, стверджувала, що приїздила разом із сином за місцем роботи відповідача, однак, охорона під зброєю їх вивела, тоді дитина дізналася правду про свого батька. Зараз ОСОБА_5 навчається в медичному коледжі.
Представник відповідача, адвокат Боряк Г.Ю., в судовому засіданні 17.09.2025 року проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. А також зазначила, що відповідач не знає позивачку, і чому позов подано в Макарівський районний суд невідомо. Звертаючись до суду, позивачка мала б надати докази біологічного споріднення, спільні фотографії, листування, проте такі докази відсутні. Відповідач стверджує, що він не підписував договір і не літав в Туреччину і в додатку до договору навіть не зазначена дитина.
Відповідач ОСОБА_4 в судовому засідання 02.02.2026 року заперечив проти задоволення позовних вимог, а також зазначив, вперше познайомився із позивачкою її дитиною та матір`ю у 2021 році, коли вони намагалися увірватися спочатку до його помешкання, а потім на роботу. Погрожували, вимагали кошти на виховання дитини, якої він не знав. Запевняв, що не їздив в Туреччину з позивачкою і дитиною, а в 2009-2010 роках не жив у Києві, навіть коли був у відрядженні по роботі. У 2009 році він не знайомився з ОСОБА_15 , тоді перебував у стосунках з нинішньою дружиною. В 2010 році ОСОБА_16 не повідомляла про народження його дитини. 
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи. Крім того, згідно поданого листа просили розглядати справу за відсутності їх представника.
Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 13.08.2010 року складено відповідний актовий запис №2398. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записаний ОСОБА_7 , матір`ю – ОСОБА_1 . Відомості про батька зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (т.1, а.с.11).
Згідно довідки про склад сім`ї №2965, виданої 21.10.2021 року Макарівською селищною радою, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та її син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не зареєстровані, але фактично проживають з березня 2021 року по даний час за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.12). 
Згідно із актом обстеження умов проживання від 19.10.2021 року, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом із сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку за вказаною адресою наявне водопостачання, водовідведення, газове опалення; сучасний ремонт та всі необхідні меблі і побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створені всі належні умови, є окрема кімната, ліжко для сну, куточок для вивчення уроків, планшет, комп`ютер, інтернет, телефон, телевізор та ін. В родині панує взаєморозуміння та повага (т.1, а.с.13).
Допитана в судовому засіданні 17.09.2025 року свідок ОСОБА_17 , вказала, що являється матір`ю позивачки. У 2009 році із відповідачем їх познайомила її донька, коли між ними почалися стосунки. Неодноразово сім`я позивачки зустрічалися із відповідачем, здебільшого в квартирі, де ОСОБА_18 із ОСОБА_19 тимчасово проживали. Стверджувала, що про вагітність ОСОБА_20 відповідач знав, як і про народження сина також, тому що по 2-3 тижні проживали разом під час вагітності, а коли народилася дитина, приїздив в пологовий, проте не хотів допомагати дитині, яка народилася хворою, а навпаки, начебто хотів вбити сина. 
Допитаний в судовому засіданні ІНФОРМАЦІЯ_7 свідок ОСОБА_21 , вказав, що є батьком ОСОБА_18 . З ОСОБА_19 познайомився у ресторані «Два бобри». На його думку, наміри щодо відносин з донькою були серйозними. На той час вони проживали в Києві, а в подальшому відповідач неодноразово приїздив до Києва, так само як і ОСОБА_18 їздила до відповідача в Одесу. Також, відповідач неодноразово приїжджав до свідка додому разом із донькою, в гості. Під час вагітності ОСОБА_22 знущався із ОСОБА_18 , виганяв із квартири, стосунки між ними тривали до народження дитини.
Допитаний в судовому засіданні 29.10.2025 року свідок ОСОБА_23 , вказав, що з 2004 по 2014 рік працював таксистом в ОСОБА_24 . Знайомий із ОСОБА_18 та її сім`єю, також познайомився із відповідачем ОСОБА_25 (прізвище не знав), під час неодноразових викликів таксі. Позивачку разом із її батьками возив до Києва, на квартирі, в якій вже очікував відповідач ОСОБА_26 . Зазначив, що відповідач був високої статури, лисий.
Від допиту заявлених стороною відповідача свідків, представник відповідача, адвокат Боряк Г.Ю. відмовилася, і дана відмова була прийнята судом.
Вирішуючи позовні вимоги про визнання батьківства за даним позовом, суд керується наступним.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.
Згідно із частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо.
У роз`ясненнях, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного кодексу на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до пункту 9 указаної Постанови, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі, коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (в залежності від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).
Отже, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 07 травня 2009 року в справі «Калачова проти російської федерації» (заява №3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
У рішенні від 29 січня 2019 року в справі «Міфсуд проти Мальти» (заява №62257/15) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест – це науковий метод, наявний (у той час – на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку на підтвердження або спростування батьківства.
Експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази.
Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, буквального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.
Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 травня 2018 року в справі №399/1029/15-ц, від 25 серпня 2020 року в справі №478/690/18, від 15 квітня 2021 року в справі №645/1098/18, від 19 травня 2021 року в справі № 207/789/19.
Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Вказаний висновок Верховний Суд висловив в постановах від 18 лютого 2021 року у справі №569/13821/18; від 10 лютого 2021 року у справі №332/2901/15, від 26 квітня 2023 року у справі №199/3284/19, від 31 травня 2023 року у справі №363/3349/19.
Проте, судом двічі постановлялася ухвала про призначення судово-медичної генетичної експертизи з метою з`ясування питання про батьківство  ОСОБА_4  відносно дитини  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожного разу ухвали були повернуті експертними установами без виконання у зв`язку із неявкою ОСОБА_4 на здачу зразків для проведення експертизи.
При цьому, всі поштові відправлення, які направлялися судом за адресою реєстрації відповідача з повідомленнями про дату, час та місце відібрання зразків для проведення вказаних експертиз, поверталися із відмітками «адресат відмовився». Водночас позивачка разом із дитиною до експертної установи з`являлися.
З огляду на зміст усіх заяв, які відповідач та його представник подавав до суду, можна дійти висновку, що він не вбачав сенсу у проведенні експертизи через відсутність інших наданих позивачкою доказів його батьківства. Зазначені твердження були також висловлені відповідачем і в судовому засіданні.
Однак, відповідно до норм ст. 12, ст. 43 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому учасники справи повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки.
Добросовісність у таких випадках означає прагнення особи сумлінно використовувати права та забезпечити виконання обов`язків. Отже, законодавець, через наскрізний у цивільному праві принцип добросовісності, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями або бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.
Стосовно справ про визнання батьківства, то добросовісне використання їх учасниками своїх процесуальних прав та виконання відповідних обов`язків не лише відповідає інтересам сторін, а й має особливо важливе значення з огляду на те, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, зокрема права знати своїх батьків, спілкуватися з ними та отримувати їхнє піклування.
Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач був достовірно обізнаний про неодноразове призначення судово-медичної генетичної експертизи у цій справі, про необхідність надання ним біологічних зразків для проведення експертизи, про дату, час та місце відібрання таких зразків, але жодного разу не з`явився для забору зразків, що унеможливило проведення експертизи та отримання її результатів, а також позбавило позивачку надати доказ, який міг підтвердити батьківство відповідача.
Разом з тим, надані представником відповідача, адвокатом Боряк Г.Ю., докази, зокрема: свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження ОСОБА_11 , записи з трудової книжки ОСОБА_4 , фотознімки з відпочинку (т.1, а.с.116-118, 129-131, 133-134), не беруться судом до уваги, оскільки не охоплюють вказаний позивачкою період часу під час якого відбувалося знайомство, зустрічі та народження дитини, а також не спростовують будь-які події та факти вказані нею.
При цьому, суд погоджується із твердженням сторони відповідача, та не бере до уваги надані позивачкою договір про туристичне обслуговування і додаток до нього, власноручну записку відповідача та скріншот повідомлення від медичного центру, оскільки не містять відомостей про зазначені позивачкою обставини. У вказаних документах відсутні відомості про відповідача та спільну дитину, а також не містять авторів тексту та їх адресатів.
Також, твердження представника відповідача щодо порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності) суд відхиляє, оскільки вже було розглянуто клопотання представника щодо передачі справи за підсудністю, у якому було ухвалою суду від 09.10.2024 року відмовлено. Зазначену ухвалу ніким не було оскаржено.
Тому, з огляду на те, що відповідач умисно неодноразово ухилявся від проведення експертизи, результати якої могли спростувати доводи позивачки щодо батьківства відповідача стосовно народженої дитини, така бездіяльність відповідача свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи та від встановлення істини у справі. Водночас така бездіяльність відповідача та його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство щодо неї дає підстави вважати, що він не довів свої заперечення на позов.
Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до пункту першого статті 7 Конвенції про права дитини має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
У справі «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), №25057/11 ЄСПЛ звертав увагу, що повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків.
Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі №645/1098/18 (провадження №61-759св21).
Враховуючи викладене, виходячи з найкращих інтересів дитини, а також оскільки відповідач будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позову не надав, суд приходить до висновку про доведеність факту батьківства, а тому позовні вимоги про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини підлягають задоволенню.
Суд, вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, виходить з наступного.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У відповідності до ст.ст. 180-183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, визначені ст. 182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Обов`язок батьків по утриманню дитини до досягнення нею повноліття закріплений також у статті 51 Конституції України.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу – із дня подання такої заяви.
Представником відповідача у відзиву зазначалося, що на утриманні відповідача перебуває малолітній син ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , дружина, яка офіційно не працює, а також батьки похилого віку, які є пенсіонерами та інвалідами 2 групи (т.1, а.с.119-121). Однак, вказані документи можуть тільки впливати на визначення розміру аліментів, проте не можуть бути підставою для відмови у стягненні аліментів, оскільки не виключають у відповідача обов`язок (встановлений законом) утримувати дитину, до досягнення нею повноліття.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач – батько повинен утримувати дитину до досягнення нею повноліття, обставин які б перешкоджали цьому не встановлено, а з урахуванням мінімального розміру аліментів на дитину, а також з врахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, розмір заявлених до стягнення аліментів відповідає вимогам закону.
Щодо розподілу судових витрат, слід вказати наступне.
Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивачки, яка на підставі п.п. 3, 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при подачі позову звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 2724,00 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів – у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України суд, -
у х в а л и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Макарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області, про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини – задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_1 , батьком неповнолітнього сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Внести зміни до актового запису №2398 від 13.08.2010 року про народження ОСОБА_6 , зазначивши у графі «батько» ОСОБА_4 , замість ОСОБА_7 .
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_3 , аліменти на утримання дитини – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 02.12.2021 року та до повноліття дитини.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 2724 грн (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні) 00 коп.
Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про народження.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося – з дати складання повного його тексту.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.
Рішення суду про визнання батьківства після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану для внесення відповідних змін до актового запису про народження.
Повний текст рішення складено та підписано 07.04.2026 року.

Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;
Макарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області, код ЄДРПОУ 23582832, адреса: 08001, Київська область, смт Макарів, вул. Димитрія Ростовського, 27.

Суддя    А.В. Косенко