Сквирський районний суд Київської області

Справа № 376/2872/25 
Провадження № 2/376/381/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року Сквирський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Батовріної І.Г., за участю секретаря судових засідань Гіптенко Є.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «КОШЕЛЬОК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, 24.09.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № 3008617255-473181 за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «КОШЕЛЬОК», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Товариство умови договору виконало та надало позичальнику кошти, які останній мав повернути, проте свої зобов`язання не виконав. 
Внаслідок не виконання зобов`язання відповідачем, утворилась заборгованість за договором № 3008617255-473181 від 24.09.2021 р., яка становить 24 386,40 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 7 200,00 грн., суми заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 17 186,40 грн..
Враховуючи викладене, представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за договором на суму 24 386,40 грн. та судові витрати по справі.
Ухвалою суду від 04.11.2025 р. провадження у вказаній справі відкрито та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
27.11.2025 р. через систему «Електронний суд» представник відповідача, адвокат Химчук В.Л., подав відзив на позовну заяву, у якій вказав, що відповідач позов визнає частково. Зазначив, що суду були надані копії електронних документів: Правила надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (затверджено наказом директора №07/14/07/21 від 19.08.2021 року), Паспорт споживчого кредиту №№3008617255-473181 від 24.09.2021, Договір №3008617255-473181 від 24.09.2021 про надання коштів у позику , в тому числі і на умовах фінансового кредиту, Додаток №1 до Договору №3008617255-473181 від 24.09.2021 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (графік розрахунків), з яких не можливо встановити, що вони були підписані ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора 5196, як про це зазначено в позові, чи іншим способом, як це визначено в Законі України «Про електронну комерцію». Зокрема до позову не додано доказів того, що одноразовий ідентифікатор 5196, про який зазначено у позові, був переданий позивачем відповідачу засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації відповідача у системі, та він не доданий (не приєднаний) до електронного повідомлення від ОСОБА_1 , як це передбачено пунктом 12 частини першої статті 3 Закону. Також відсутній кваліфікований підпис та печатка чи електронний підпис чи печатка іншого виду позикодавця на кредитному договорі, дійсність яких можливо було б перевірити, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Отже, позивачем не доведено, що між ТОВ «Кошельок» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір №3008617255-473181 від 24.09.2021 року на умовах, які зазначені в наданій суду його копії. Представник відповідача не заперечує факт отримання від позивача коштів в суму 7 200 грн., які він вважає безпідставно набутим майном відповідно до ст.1212 ЦК України та не заперечує проти їх стягнення з відповідача.
Ухвалою суду від 01.12.2025 р. клопотання представника відповідача задоволено та постановлено витребувати докази у позивача.
Ухвалою суду від 01.12.2025 р. клопотання представника позивача задоволено та постановлено витребувати докази у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».
03.12.2025 р. через систему «Електронний суд» представник відповідача, адвокат Химчук В.Л., подав заяву у якій вказав, що умови Договору №3008617255-473181 не відповідають Правилам надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок», а саме: згідно п.7.5 Правил Позичальник має право (не обов`язок) продовжити після закінчення 22 днів строк кредитування шляхом укладання Додаткової угоди до діючого Договору. У той же час у наданій суду паперовій копії електронного документа Договору №3008617255-473181 у п.2.2,3.5, викладено у дещо іншій редакції. Тобто Лояльний період (22 дні) може бути продовжено Позичальником шляхом оплати ним всіх процентів ,фактично нарахованих за користування кредитом та зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період користування кредитом. Отже,після закінчення 22 днів ,позичальник ОСОБА_1 не підписав Додаткову угоду до діючого Договору на продовження строку кредиту, а тому нарахування Позивача після спливу 22 денного Лояльного періоду є сумнівними.
16.12.2025 р. через систему «Електронний суд» представник позивача подав додаткові пояснення у справі у яких вказав, що договір укладено сторонами за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «КОШЕЛЬОК», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Порядок укладення визначений Правилами надання позики на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» (далі - Правила). Окрім того вказав, що договір відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію». Також відповідачем не надано суду доказів про те, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання Договору, у момент укладення Договору йому не належав та використовувся іншою особою без його відома чи доручення, що Договір укладено іншою особою за відсутністю його волевиявлення. Вказує, що позивач виконав свої зобов`язання за Договором, надіславши гроші на банківську картку, яку зазначив відповідач (факт перерахування кредиту підтверджено вищевказаними повідомленням ТОВ «ТАС ЛІНК» та листом АТ «ТАСКОМБАНК», а відповідач прийняв ці гроші, використав їх на свої потреби. Так, саме в дату та час укладення Договору 24.09.2021 р., одразу після підписання Договору на цю картку надійшли грошові кошти у розмірі наданого за Договором кредиту - 7200.00 грн.. Зазначив, що на спростування наданих позивачем доводів та доказів щодо укладення Договору відповідач не надав жодних доказів. Так, він не пояснив суду яким чином його персональні дані потрапили до ІТС позивача, якщо він не укладав Договір. Також ним не наведені конраргументи щодо походження 7200 грн. на його рахунку, які надійшли саме в день та час укладення Договору. Вказав, що відповідно до п.2.1. Договору кредит надавався строком на 22 дні, початком якого є дата підписання Договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця грошових коштів. У Договорі цей період визначений як Лояльний. У Паспорті споживчого кредиту до Договору строк кредитування визначений 22 дні (з можливістю подовження). У пункті 3.6. Договору сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування Кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення Лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду. (п.3.7 Договору). З наступного дня після закінчення Лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 803 (вісімсот три) процента річних, що становить 2.2 проценти в день від суми Кредиту за кожен день користування ним. (п.3.8. Договору). Таким чином, сторони Договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту укладення Договору (22 дні плюс 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов Договору процентів за користування кредитом, а у позивача виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення Лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 16.10.2021 р. до 13.01.2022 р. є погодженим сторонами Договору, а тому позивач правомірно нарахував проценти за користування кредитом за період з 16.10.2021 р. до 13.01.2022р..
16.12.2025 р. представник позивача на виконання умов ухвали суду від 01.12.2025 р. через систему «Електронний суд» надав оригінал Договору №3008617255-473181 та вказав, що на стадії генерації Договору після його підписання в ІТС позивача стався технічний збій, внаслідок чого на Договорі не відбулось відтворення одноразового ідентифікатора.
23.12.2025 р. на адресу суду надійшла витребувана інформація з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».
Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, подали заяву, у якій просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що згідно договору № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року, цей договір був укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "Кошельок" (а.с. 9-14).
Згідно інформації позивача, позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор 5196 для підписання кредитного договору шляхом направлення позичальнику на телефону НОМЕР_1 (вказаного Позичальником під час реєстрації в особистому кабінеті) електронного повідомлення СМС-повідомлення (а.с. 48).
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ "Кошельок" взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 споживчий кредит у сумі 7 200,00 грн. на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором (п.2.1 договору).
Як вбачається із повідомлення АТ «ТАСКОМБАНК» № 23581/47.1 від 18.06.2025 року операція по зарахуванню коштів на картку № НОМЕР_2 була успішно проведена (а.с.22).
Окрім того отримання грошових коштів у сумі 7 200 грн. також підтверджується випискою по банківському рахунку № НОМЕР_3 наданою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на виконання вимог ухвали від 01.12.2025 р. (а.с. 120-123).
Згідно з розрахунком боргу за договором № 3008617255-473181 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 24.09.2021 року станом на 13.01.2022 року непогашена заборгованість становить 24 386,40 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 7 200,00 грн., суми заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 17 186,40 грн. (а.с. 16-18). 
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четвертої статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20).
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, позивач як на підставу для задоволення позову посилався на те, що 24.09.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КОШЕЛЬОК» укладено договір № 3008617255-473181 за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «КОШЕЛЬОК», у межах якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
У позовній заяві представник позивача вказав, що позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 5196, для підписання кредитного договору № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року, шляхом направлення позичальнику на номер телефону НОМЕР_1 (вказаного позичальником під час реєстрації в особистому кабінеті) електронного повідомлення SMS-повідомлення (а.с. 48).
Втім, як встановлено судом, одноразовий ідентифікатор - 5196, на котрий посилався представник позивача, не міститься ані в договорі № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с. 9-14), ані у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року (а.с. 14-15), ані у паспорті споживчого кредиту до договору № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року (а.с. 8-9).
Власне так само вказаний договір № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, додаток № 1 до нього та паспорт споживчого кредиту до договору не містять і одноразового ідентифікатора підпису уповноваженої особи кредитодавця - директора ОСОБА_2 (а.с. 9-14).
Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що на стадії генерації Договору після його підписання в ІТС позивача стався технічний збій, внаслідок чого на Договорі не відбулось відтворення одноразового ідентифікатора, оскільки на підтвердження вказаного не надано жодного доказу та спростовується візуальною формою послідовності дій Клієнта (а.с. 48), у якій вказано розміщення в особистому кабінеті клієнта підписаного договору. 
Окрім цього, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 повідомив ТОВ «КОШЕЛЬОК» номер картки № НОМЕР_3 , для переказу останнім (кредитодавцем) грошових коштів у розмірі 7 200, 00 грн. позичальнику.
Зокрема, номер картки № НОМЕР_3 не вказаний у договорі № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (а.с. 9-14), у додатку № 1 до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року (а.с. 14-15), ані у паспорті споживчого кредиту до договору № 3008617255-473181 від 24.09.2021 року (а.с. 8-9).
Отже з наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій, спрямовану на отримання позики від ТОВ «Кошельок», а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в цьому випадку від ТОВ «Кошельок») із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого їй позивачем одноразового ідентифікатора.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 240/4894/23 указано, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини». Принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення з відповідачем договору про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту шляхом підписання відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, а тому вимоги про стягнення заборгованості є не обґрунтованими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, на підставі статей 207, 509, 525, 526, 549, 610, 611, 625, 634, 1048, 1054 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г.Батовріна