ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2026 р. Cправа № 902/1409/25  

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни за участю секретаря судового засідання Ткача Д.В., 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі", 02090, місто Київ, вул. Алматинська, будинок 8, ідентифікаційний код юридичної особи 45030983 
до Приватного підприємства "Діброва ТА", 24600, Вінницька обл., Тульчинський Крижопільський) р-н, селище міського типу Крижопіль, вулиця Героїв України, будинок 70, ідентифікаційний код юридичної особи 35599660 
про стягнення 326 473,37 гривень
за участю представників:
від позивача – адвокат Суркова І.О., згідно ордеру
від відповідача – не з`явився

В С Т А Н О В И В: 
До Господарського суду Вінницької області 15.10.2025 року надійшла позовна заява №б/н від 15.10.2025 (вх. № 1508/25 від 15.10.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору № ПТ-26 від 17.01.2025 у розмірі 326 473,37 гривень, з них: 178 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2025 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.
Ухвалою від 20.10.2025 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 902/1409/25 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 18 листопада 2025 року об 11:00 год.
У судовому засіданні 18.11.2025 судом постановлено ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи № 902/1409/25 по суті на 11:00 год. 09.12.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.
09.12.2025 до суду від представника позивача надійшла заява № б/н від 09.12.2025 (вх. № 01-34/13253/25 від 09.12.2025) у якій позивач клопотав про розгляд справи за відсутності представника позивача.
09.12.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання № б/н від 09.12.2025 (вх. № 01-34/13258/25 від 09.12.2025) у якому останній клопотав про долучення до матеріалів справи доказів проведених відповідачем розрахунків, копії договору та просив справу розглянути за відсутності представника відповідача.
Ухвалою від 09.12.2025 судом відкладено судове засідання з розгляду справи №902/1409/25 по суті на 08.01.26 о 14:00 год.
08.01.2026 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення № б/н від 07.01.2026 (вх. № 01-34/161/26 від 08.01.2026).
08.01.2026 до суду від представника позивача надійшла заява № б/н від 08.01.2026 (вх. № 01-34/177/26 від 08.01.2026) у якій позивач клопотав про розгляд справи за відсутності представника позивача.
08.01.2026 до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення № б/н від 08.01.2026 (вх. № 01-34/184/26 від 08.01.2026) та у вказаних поясненнях відповідач клопотав про відкладення розгляду справи.
Ухвалою від 08.01.2026 року відкладено судове засідання з розгляду справи № 902/1409/25 по суті на 19.01.26 о 10:30 год.
У судовому засіданні 19.01.2026 судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача та про відкладення судового засідання з розгляду справи № 902/1409/25 по суті на 14:00 год. 03.02.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
03.02.2026 року до суду від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 01-34/1116/26 від 03.02.2026) про відкладення розгляду справи з метою врегулювання спору між сторонами.
Ухвалою від 03.02.2026 судом задоволено клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" (вх. № 01-34/1116/26 від 03.02.2026) про відкладення розгляду справи та відкладено судове засідання з розгляду справи №902/1409/25 по суті на 20.02.26 о 12:00 год.
20.02.2026 року до суду від представника відповідача надійшли клопотання № б/н від 19.02.2026 (вх. № 01-30/1741/26, вх. № 01-30/1744/26 від 20.02.2026) про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 20.02.2026 судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання керівника відповідача та про відкладення судового засідання з розгляду справи № 902/1409/25 по суті на 11:00 год. 02.03.2026, яку занесено до протоколу судового засідання.
02.03.2026 до суду від представника відповідача надійшла заява № б/н від 02.03.2026 (вх. № 01-30/2060/26 від 02.03.2026) у якій відповідач клопотав про розгляд справи за відсутності представника відповідача.
На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений ухвалою суду від 20.02.2026, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного листа.
Положеннями пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надійшло.
За приписами частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.
Приймаючи до уваги, що відповідно до вимог статті 242 ГПК України сторони було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу сторонам створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач у свою чергу не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити.
За наслідками розгляду справи, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення рішення у справі та повідомив час проголошення вступної та резолютивної частин рішення.
На оголошення вступної та резолютивної частин рішення учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Суть спору:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" звернулось до Господарського суду Вінницької області із позовом до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем укладеного між сторонами договору поставки №ПТ-26 від 17.01.2025 у розмірі 326 473,37 гривень з яких: 178 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат.
На обгрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 17.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" як постачальником та Приватним підприємством "Діброва ТА" як покупцем було укладено договір поставки № ПТ-26.
Позивач стверджує, що на виконання взятих на себе за договором зобов`язань, ним, як постачальником було поставлено на користь покупця товар на загальну суму 748 210,54 гривень, що засвідчується відповідними товаросупровідними документами (видатковими накладними та товаро-транспортними накладними).
Позивач зауважив, що у відповідності до пункту 5.1. договору орієнтовна сума договору складає 748 210,54 гривень та оплату товару покупець (відповідач) повинен був провести не пізніше як до 30.03.2025 року (включно).
Позивач стверджує, що незважаючи на встановлені чіткі строки для проведення розрахунків та неодноразові звернення постачальника щодо здійснення оплати, покупцем не проведено повний та остаточний розрахунок за отриманий товар, а здійснено часткову оплату на загальну 570 000,00 гривень; прострочена заборгованість покупця (відповідача) перед постачальником (позивачем) за поставлений згідно договору товар складає 178 210,54 гривень.
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача із цим позовом до суду про стягнення з відповідача 178 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат.
Відповідач своїм процесуальним правом надання відзиву на позов не скористався.
У клопотаннях про долучення доказів зазначив про здійснення часткових розрахунків із позивачем.
Позивач у додаткових поясненнях від 07.01.2026 зазначив, що після відкриття провадження у вказаній справі, відповідачем здійснено часткову оплату вартості поставленого позивачем згідно договору товару на загальну 125 000,00 гривень, в тому числі: 30.10.2025 року проведено оплату в розмірі 50 000,00 грн., 28.11.2025 року проведено оплату в розмірі 30 000,00 гривень, 08.12.2025 року проведено оплату в розмірі 30 000,00 гривень, 31.12.2025 року проведено оплату в розмірі 15 000,00 гривень. 
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено таке.
17 січня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" (далі - постачальник, позивач) та Приватним підприємством "Діброва ТА" (далі - покупець, відповідач) укладено договір поставки № ПТ-26 (далі - договір) (т. 1 а.с. 9-16).
Відповідно до пункту 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити труби, комплектуючі та обладнання, а також супутні товари (надалі "товар"), партіями в кількості, асортименті та за цінами, узгодженими сторонами в рахунках - фактурах або специфікаціях (додатках) до цього договору чи визначеними в порядку, передбаченому цим договором.
Згідно з пунктом 1.2. договору під партією товару розуміється визначена кількість товарів одного або кількох найменувань відвантажених одночасно за одним товаросупровідним документом (товарно - транспортною накладною, видатковою накладною на відпуск товару, тощо).
За змістом пункту 4.1. договору сторони визначили наступний порядок узгодження умов постачання товару:
- покупець направляє постачальнику письмове замовлення, з зазначенням асортименту та кількості товару. В замовленні також вказується кінцевий пункт доставки, крім випадків передбачених п.4.3. даного договору. Замовлення покупця є пропозицією (офертою) до поставки товару (щодо асортименту та кількості товару) та його згодою (акцептом) з цінами постачальника, що діяли на момент замовлення товару (пункт 4.1.1. договору).
- постачальник протягом нормально необхідного часу направляє покупцю засобами електронної пошти рахунок-фактуру з зазначенням вартості вказаного у замовленні товару, строку його постачання та оплати. Рахунок-фактура є підтвердженням (акцептом) постачальника замовлення покупця. Відповідно до ч.3 ст.205 ЦК України умови щодо строків поставки і оплати товару, та/або інші умови, визначені рахунком - фактурою, вважаються узгодженими покупцем, якщо протягом двох робочих днів з моменту отримання рахунку-фактури від нього не надійде зауважень, про що також свідчить підпис покупця за цим договором (пункт 4.1.2. договору).
- достатнім підтвердженням всіх умов поставки, зазначених в товаросупровідних документах, буде також приймання покупцем товару в порядку, передбаченому п.4.4. даного договору, незалежно від наявності замовлення або підтвердження покупцем умов поставки, зазначених у рахунку-фактурі (пункт 4.1.3. договору).
- умови постачання товару вважаються також повністю узгодженими сторонами після отримання постачальником передоплати в розмірі, визначеному рахунком-фактурою, та в передбачені строки (пункт 4.1.4. договору).
Пунктом 4.3. договору сторонами передбачено, що поставка товару здійснюється на базисних умовах постачання згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2020 року, визначених у рахунку - фактурі або специфікації. Якщо кінцевий пункт доставки не визначений, то поставка товару вважається узгодженою на базисній умові EXW склад постачальника за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш.
Відповідно до пункту 4.4. договору поставка партії товару повинна супроводжуватись передачею покупцю накладної постачальника та товарно-транспортної накладної (ТТН), підписання кожного з яких представником покупця або експедитором (у випадку доставки товару перевізником), буде свідчити про отримання покупцем товару. Представник покупця повинен надати постачальнику належним чином оформлену довіреність на отримання матеріальних цінностей (довіреність ТМЦ). На момент передачі товару допускається узгодження довіреності ТМЦ від покупця засобами електронної пошти, з наступною передачею оригіналу в порядку п. 4.5. цього договору.
Згідно з пунктом 4.5. договору у випадку, якщо при передачі товару покупцем не було підписано належним чином оригіналів товаросупровідних документів (видаткова накладна, ТТН, інші документи), покупець зобов`язаний підписати їх належним чином та направити поштою на адресу постачальника у термін не пізніше п`яти календарних днів з моменту передачі товару. У випадку порушення вимоги даного пункту покупець несе відповідальність згідно чинного законодавства.
За умовами пункту 4.6. договору у разі здійснення поставки товарів на умовах централізовано-кільцевих перевезень покупець зобов`язаний надати постачальникові перелік уповноважених ним осіб на приймання товару та зразки печаток (штампів), якими ці особи завірятимуть свої підписи на супровідних документах при отриманні товару, про що оформлюється відповідний додаток за підписом керівника та головного бухгалтера підприємства покупця, який є невід`ємною частиною цього договору. В такому разі відпуск постачальником товарів може здійснюватись без довіреності.
Пунктом 4.7. договору сторони визначили, що датою поставки товару та датою переходу права власності на товар вважається дата накладної постачальника, що передається покупцю. При цьому обов`язок постачальника поставити товар покупцю вважається виконаним у момент передачі товару перевізнику для доставки покупцю або з моменту забезпечення наявності товару на складі постачальника (допускається інформування про це в телефонному режимі), якщо специфікацією передбачена вибірка товару зі складу постачальника.
Відповідно до пункту 5.1. договору орієнтовна сума договору складає 748210,54 гривень (сімсот сорок вісім тисяч двісті десять гривень 54 коп.) з врахуванням ПДВ. 
Оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника не пізніше 60 календарних днів з моменту передачі товару, якщо інший порядок розрахунків не визначений в рахунку-фактурі або в специфікації, в порядку передбаченому цим договором.
За змістом пункту 5.1.1. договору у випадку прострочення покупцем термінів оплати поставленого йому товару, постачальник, згідно ч. 3 ст. 692 та ч. 5 ст. 694 ЦК України, має право стягнути з покупця проценти за використання чужих коштів в розмірі 25 % річних за весь період прострочення оплати.
Згідно з пунктом 5.5. договору у разі поставки товару покупцю до моменту його оплати (у випадках, передбачених п.4.1.3. цього договору, коли терміни оплати не були узгоджені сторонами, або в разі передачі покупцю товару, що постачається на умовах повної або часткової передоплати, до моменту його оплати), обов`язок з оплати вартості товару виникає у покупця з моменту передачі йому товару.
Відповідно до пункту 8.1. договору кожна із сторін несе відповідальність за невиконання умов даного договору у відповідності із діючим законодавством та цим договором.
Пунктом 8.3. договору сторони передбачили, що у випадку невиконання (прострочення) термінів оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України сторони домовились, що нарахування вказаної штрафної санкції припиняється через три роки від дня, коли оплата мала бути здійснена.
За умовами пункту 12.1. договору обмін документами за цим договором здійснюється з застосуванням положень Закону України "Про електронні довірчі послуги", Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".
Згідно з пунктом 12.2. договору сторони домовилися про те, що при виконанні умов договору можуть здійснювати підписання документів, а саме договору, додатків до договору, додаткових угод, специфікацій, актів здачі-приймання товару (надання робіт/послуг), рахунків-фактур, видаткових накладних, актів звірки взаєморозрахунків в формі електронних документів (далі - "Е-документи"), для підтвердження описаних в них господарських операцій з використанням програмних рішень "SIGNY" (пріоритетне програмне рішення), "FlyDoc", "M.E.Doc", "СОТА", "Fredo", "API.ПТАХ" та інші.
Відповідно до пункту 12.3. договору підготовка Е-документів здійснюється відповідною стороною і в строки, встановлені умовами договору. До моменту передачі Е-документа, постачальник зобов`язаний належним чином скласти новий та/або перевірити отриманий E-документ та підписати його з використанням КЕП (ЕЦП). E-документи, які передаються, підписуються у всіх випадках з використанням КЕП (ЕЦП) відповідної сторони.
За змістом пункту 12.4. договору датою підписання E-документа є дата, яка зазначена в E-документі, незалежно від дати, коли були накладені КЕП (ЕЦП) сторін. Якщо протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту передачі Е- документа, покупець не підписав такі E-документи та не надіслав постачальнику мотивованої відмови від підписання надісланих E-документів через механізм відхилення E-документа, такий документ вважається підписаним покупцем.
Цей договір вступає в силу з дати його укладання і діє до "31" грудня 2025 року, а в частині виконання зобов`язань, що виникли в період дії договору - до їх повного виконання. Якщо жодна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії договору письмово не повідомить іншу сторону про своє бажання розірвати договір, договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же умовах. З моменту підписання даного договору всі попередні усні і письмові домовленості сторін щодо предмету даного договору вважаються такими, що втратили силу (пункт 13.1. договору).
На виконання умов договору поставки № ПТ-26 від 17.01.2025 позивач передав, а відповідач отримав обумовлений умовами договору товар, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін у електронній формі видаткові та товарно-транспортні накладні, зокрема:
- за видатковою накладною № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025 та товарно-транспортною накладною № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025 поставлено товару на суму 702 876,82 гривень; 
- за видатковою накладною № ПТТОВ_2901/026 від 29.01.2025 та товарно-транспортною накладною № ПТТОВ_2901/021 від 29.01.2025 на суму 45 333,72 гривень (т. 1 а.с. 18-22 зворот). 
Загальна вартість відвантаженого товару за договором та вказаними накладними до договору складає 748210,54 гривень.
Як убачається із наявних у матеріалах справи банківських виписок за період з 08.04.2025 по 19.09.2025, платіжних інструкцій № 247 від 08.04.2025 на суму 40 000,00 гривень, № 142 від 23.05.2025 на суму 250 000,00 гривень, № 296 від 30.06.2025 на суму 20 000,00 гривень, № 365 від 15.07.2025 на суму 150 000,00 гривень, № 411 від 23.07.2025 на суму 20 000,00 гривень, № 420 від 25.07.2025 на суму 20 000,00 гривень, № 448 від 05.08.2025 на суму 20 000,00 гривень, № 478 від 13.08.2025 на суму 20 000,00 гривень, № 558 від 19.09.2025 на суму 30 000,00 гривень, відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за договором в сумі 570 000,00 гривень (т. 1 а.с. 23-39, 60-64 зворот).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач надсилав відповідачу претензію № 0030/Пт від 14.05.2025, вимогу № 0058/ПТ-Ав-25 від 11.09.2025 щодо погашення заборгованості з оплати товару за договором.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором позивач звернувся із цим позовом до суду, у якому просить стягнути з відповідача 326 473,37 гривень заборгованості, у тому числі 178 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат.
Судом установлено, що після звернення позивача з позовом (15.10.2025) відповідач погасив 125 000,00 гривень основного боргу, здійснивши 30.10.2025 оплату заборгованості за договором на суму 50 000,00 гривень, 28.11.2025 - на суму 30 000,00 гривень, 08.12.2025 - на суму 30 000,00 гривень та 31.12.2025 - на суму 15 000,00 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями № 646 від 30.10.2025, № 349 від 28.11.2025, № 738 від 08.12.2025, № 770 від 31.12.2025 (т. 1 а.с. 59 зворот, 72 зворот - 73, 125).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Предметом позову у цій справі є матеріально - правова вимога позивача про стягнення з відповідача 178 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № ПТ-26 від 17.01.2025.
Відповідно до статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.
Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом враховано таке.
Згідно статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).
Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.
За змістом частини 1 статті 265 ГК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.
Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно частини 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (статті 632 ЦК України).
Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Судом установлено, що на виконання умов договору позивачем відповідно до видаткових накладних № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025, № ПТТОВ_2901/026 від 29.01.2025 та товарно-транспортних накладних № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025, № ПТТОВ_2901/021 від 29.01.2025 здійснено на користь відповідача поставку товару на загальну суму 748 210,54 гривень.
Видаткові накладні, товарно-транспортні накладні містять підписи уповноважених представників сторін; видаткові накладні підписано та скріплено печатками сторін у електронній формі за допомогою електронних підписів. 
Судом установлено, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору, а також доказів повернення позивачу товару, зміни умов придбання та оплати отриманого товару.
Обставину поставки товару відповідач не заперечив.
За умовами пункту 4.7. договору датою поставки товару та датою переходу права власності на товар вважається дата накладної постачальника, що передається покупцю. 
Згідно з пунктом 5.1. договору оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника не пізніше 60 календарних днів з моменту передачі товару, якщо інший порядок розрахунків не визначений в рахунку-фактурі або в специфікації, в порядку передбаченому цим договором.
Приписами статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
За умовами частин 1, 3, 5 статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Згідно частини 1 статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом статі 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Приймаючи до уваги положення пункту 5.1. договору (яким визначено строк оплати товару покупцем - не пізніше 60 календарних днів з моменту передачі товару), статей 251-254 ЦК України, обов`язок з оплати отриманого відповідачем за видатковими накладними від 29.01.2025 року товару ПП "Діброва ТА" мало виконати до 31.03.2025 року (оскільки останній день строку припадає на вихідний (30.03.2025) днем закінчення строку є перший за ним робочий день - 31.03.2025).
Із матеріалів справи вбачається, що у період з 08.04.2025 по 19.09.2025 згідно платіжних інструкцій № 247 від 08.04.2025, № 142 від 23.05.2025, № 296 від 30.06.2025, № 365 від 15.07.2025, № 411 від 23.07.2025, № 420 від 25.07.2025, № 448 від 05.08.2025, № 478 від 13.08.2025, № 558 від 19.09.2025 відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за договором в сумі 570 000,00 гривень.
Таким чином, відповідачем порушено умови договору в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, тому позивач обгрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення несплаченої суми основного боргу.
Судом встановлено, що після звернення позивача з позовом (15.10.2025) відповідач здійснив часткове погашення суми основного боргу у розмірі 125 000,00 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями № 646 від 30.10.2025 на суму 50000,00 гривень, № 349 від 28.11.2025 на суму 30000,00 гривень, № 738 від 08.12.2025 на суму 30000,00, № 770 від 31.12.2025 на суму 15000,00 гривень.
Положеннями пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Приймаючи до уваги подані сторонами під час розгляду справи докази часткової сплати відповідачем суми основного боргу у розмірі 125 000,00 гривень, провадження у справі в частині стягнення 125 000,00 гривень основного боргу за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.
Відповідно до частини 3 статті 231 ГПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Водночас, доказів сплати решти основного боргу за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 року у розмірі 53 210,54 гривень відповідач суду не надав. Розмір вказаної заборгованості підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 року у розмірі 53 210,54 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат нарахованих відповідачу у зв`язку із несвоєчасною оплатою за договором.
Щодо позовних вимог про стягнення пені судом враховане таке.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.
Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
У свою чергу, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України (у редакції на момент виникнення спірних справовідносин) якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Положеннями пункту 8.3. договору сторони погодили, що у випадку невиконання (прострочення) термінів оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України сторони домовились, що нарахування вказаної штрафної санкції припиняється через три роки від дня, коли оплата мала бути здійснена.
Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від вартості неоплаченого товару відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Як вбачається із розрахунку пені здійсненого позивачем, розрахунок пені здійснено на залишок суми заборгованості за період з 31.03.2025 по 31.09.2025 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Сума нарахованої позивачем пені складає 67 648,57 гривень.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, що нарахована в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку пені позивачем допущено помилку, з огляду на неврахування положень статей 253-255 ЦК України (прострочення з оплати отриманого відповідачем товару виникло з 01.04.2025 року); при розрахунку пені у періоди часу, за який здійснено нарахування пені включено день фактичної часткової сплати суми заборгованості; зазначено про здійснення розрахунку до 31.09.2025, натомість вересень 2025 року складається із 30 днів, відтак правомірним є нарахування пені до 30.09.2025 року.
Здійснивши перерахунок пені, що нарахована на суму основного боргу за договором з урахуванням здійснення часткового погашення суми основної заборгованості в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що пеня складає 66 528,98 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені є обгрунтованою в сумі 66 528,98 гривень.
У задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 1 119,59 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Щодо позовних вимог про стягнення 25 % річних за користування чужими грошовими коштами та 3 % річних суд враховує таке.
Згідно частини 3 статті 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. При цьому розмір таких процентів у зазначеній нормі не встановлений.
У свою чергу, відповідно до приписів частини 2 статті 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Умовами пункту 5.1.1. договору сторони погодили, що у випадку прострочення покупцем термінів оплати поставленого йому товару, постачальник, згідно ч. 3 ст. 692 та ч. 5 ст. 694 ЦК України, має право стягнути з покупця проценти за використання чужих коштів в розмірі 25 % річних за весь період прострочення оплати.
Отже, термін "користування чужими грошовими коштами", який використаний сторонами у пункті 5.1.1. договору та частині 3 статті 692 ЦК України потребує відповідного тлумачення. Таке тлумачення здійснене Великою Палатою Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (постанови від 10.10.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 34), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
При цьому в обох значеннях не йдеться про "користування" боржником коштами в юридичному значенні (яке можливо лише шляхом однократної сплати коштів, до того ж і визначати кошти як чужі чи свої в таких випадках неможливо).
Тому Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності розрізняти наслідки правомірної та неправомірної поведінки боржника, оскільки такі наслідки регулюються різними нормами права.
Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 35), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 37), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що поведінка боржника не може бути однозначно правомірною та неправомірною, тому регулятивні норми і охоронні норми не можуть застосовуватися одночасно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 96)).
Зі змісту частини другої статті 625 ЦК України випливає, що проценти, передбачені цією частиною, мають такі ознаки: 1) проценти є грошовою сумою; 2) їх розмір визначається законом або договором, тобто цей розмір є наперед відомим; 3) проценти підлягають сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.
За другою із ознак, наведених вище (розмір процентів визначається законом або договором, тобто цей розмір є наперед відомим), проценти за частиною другою статті 625 ЦК України відрізняються від збитків, розмір яких залежить від майнових втрат кредитора, наперед невідомий і підлягає доведенню позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.23)).
У постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 904/2295/22 Верховний Суд здійснюючи тлумачення частини третьої статті 692 ЦК України, зазначив, що оскільки цією частиною встановлені наслідки порушення зобов`язання, то зазначена норма є охоронною. Відповідно до наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною другою статті 625 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 108)). При цьому наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 102)). Отже, частину третю статті 692 ЦК України слід розуміти так, що під "процентами за користування чужими грошовими коштами", про які йдеться у цій частині, слід розуміти проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України."
Із змісту пункту 5.1.1. договору слідує, що 25 % річних "за користування чужими грошовими коштами" нараховуються від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати та підставою для їх нарахування є виникнення обставини прострочення оплати товару за договором.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Поіменовані сторонами "проценти за користування чужими грошовими коштами" визначені договором та підлягають сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначені проценти мають всі ознаки процентів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Якщо об`єкт має всі ознаки певного поняття, то він охоплюється змістом цього поняття.
Проаналізувавши зміст пункту 5.1.1. договору, врахувавши, що цей пункт договору міститься у розділі 5 "порядок розрахунків" та застосовується у випадку прострочення покупцем термінів оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що погоджені сторонами у договорі та заявлені до стягнення проценти за користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою є процентами, передбаченими частиною 2 статті 625 ЦК України (інший розмір процентів встановлений договором).
Отже, у пункті 5.1.1. договору сторони фактично узгодили сплату процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України і встановили їх договірний розмір 25% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, право на стягнення яких передбачено приписами статтею 536 ЦК України, у договорі окремо не визначався.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% (або збільшених договором відсотків річних) виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Судом установлено, що позивачем нараховано до стягнення 25% річних за пунктом 5.1.1. договору та окремо 3 % річних за частиною 2 статтею 625 ЦК України.
Враховуючи висновок суду, що у пункті 5.1.1. договору сторони узгодили сплату процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України у розмірі 25% процентів від суми заборгованості, позивач має право на стягнення лише процентів, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України у розмірі визначеному пунктом 5.1.1. договору.
Як убачається із розрахунку 25% річних здійсненого позивачем, розрахунок здійснено на залишок суми заборгованості за період з 31.03.2025 по 15.10.2025. Сума нарахованих позивачем 25% річних складає 56 386,23 гривень.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 25% річних, що нараховані в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що при розрахунку річних позивачем допущено помилку, з огляду на неврахування положень статей 253-255 ЦК України (прострочення з оплати отриманого відповідачем товару виникло з 01.04.2025 року); при розрахунку 25% річних у періоди часу, за який здійснено нарахування річних включено день фактичної часткової сплати суми заборгованості.
Здійснивши перерахунок 25% річних, що нараховані на суму основного боргу за договором з урахуванням здійснення часткового погашення суми основної заборгованості в межах визначеного позивачем періоду прострочення, суд дійшов висновку, що 25% річних складають 55 483,35 гривень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення 25% річних є обгрунтованою в сумі 55 483,35 гривень.
У задоволенні позовних вимог про стягнення 25% річних в сумі 902,88 гривень слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
У свою чергу, стягнення додатково нарахованих 3 % річних за частиною 2 статті 625 ЦК України є безпідставним, оскільки за вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3% річних у сумі 6 766,35 гривень є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення інфляційних втрат відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Як вбачається із розрахунку інфляційних втрат здійсненого позивачем, розрахунок здійснено на залишок суми заборгованості за період з 01.04.2025 по 30.09.2025. Сума нарахованих позивачем інфляційних складає 17 461,68 гривень.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, що нараховані на залишок суми заборгованості, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування та з урахуванням дати виникнення заборгованості зі сплати заборгованості, суд дійшов висновку, що нарахована сума інфляційних втрат складає 17 524,88 гривень.
Приймаючи до уваги, що відповідно до приписів статті 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а також те, що сума інфляційних втрат визначена позивачем є меншою ніж сума інфляційних втрат визначена судом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є обгрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 17 461,68 гривень.
Визначаючись щодо підстав для стягнення неустойки (пені) та 25% річних у заявленому позивачем розмірі, судом враховано таке.
Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому, слід враховувати, що правила статті 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Чинним законодавством не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України та 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.
Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, а також 25% річних суд звертається до правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року під час розгляду справи № 902/417/18.
У пунктах 8.20.-8.22 цієї постанови Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
У пунктах 8.33, 8.35.-8.36 цієї постанови зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Як вже було зазначено, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.
У пункті 8.38. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення Суду у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).
Судом установлено, що обгрунтований розмір заявлених до стягнення пені та 25% річних складається із 66 528,98 гривень пені та 55483,35 гривень 25% річних.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки (пені) та 25% річних за договором суд враховує, що поставлений позивачем товар за цим договором є оплаченим відповідачем у розмірі 92,89% та під час розгляду справи відповідач не ухилявся від виконання грошового зобов`язання та продовжував погашати заборгованість.
Суд зазначає, що позивачем не подано доказів, які би свідчили про ускладнення в господарській діяльності та підтверджували факт понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням виконання робіт за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 та їх розміру.
Суд також враховує, що неустойка є санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.
Враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та докази, які містяться у матеріалах справи, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших негативних наслідків порушення зобов`язання відповідачем, суд з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, дійшов висновку про зменшення розміру неустойки (пені) та 25% річних нарахованих за договором №ПТ-26 від 17.01.2025, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 50%, що є співмірним у контексті балансу інтересів обох сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін спору.
Приймаючи до уваги, що судом визнано обгрунтованим нарахування за договором №ПТ-26 від 17.01.2025 пені у розмірі 66528,98 гривень та 25% річних у розмірі 55483,35 гривень, з урахуванням зменшення судом розміру пені та 25% річних на 50%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 33 264,49 гривень та 25% річних у розмірі 27 741,68 гривень.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення пені та 25% річних підлягають задоволенню частково у сумі 33 264,49 гривень пені та 27 741,68 гривень 25% річних, у стягненні решти 33 264,49 гривень пені та 27 741,67 гривень 25% річних слід відмовити з підстав їх зменшення судом.
Положеннями частин 1-4 статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1-2 статті 86 ГПК України).
Дослідивши фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 53 210,54 гривень основного боргу, 33 264,49 гривень пені, 27 741,68 гривень 25% річних, 17 461,68 гривень інфляційних втрат, у іншій частині позову слід відмовити.
Провадження у справі в частині стягнення 125 000,00 гривень основного боргу підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.
Щодо розподілу судових витрат судом враховано таке.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Підпунктами 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 326473,37 гривень заборгованості.
Позовну заяву позивачем подано до суду в електронній формі через підсистему ЄСІТС.
Таким чином, при зверненні із цією позовною заявою, необхідно було сплатити судовий збір виходячи із заявлених вимог майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0.8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору згідно вимог статті 4 Закону України "Про судовий збір".
Позивачем мав бути сплачений судовий збір виходячи із розміру ставки судового збору за подання до суду позовної вимоги майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору - 3917,68 гривень (326473,37 гривень х 1,5% х 0,8 = 3917,68 гривень).
Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем згідно платіжної інструкції № 5304 від 15.10.2025 сплачено судовий збір у розмірі 4897,10 гривен, що на 979,42 гривень більше ніж встановлено законом ((4897,10 гривень (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) - 3917,68 гривень (судовий збір, що підлягав оплаті за подання позову до суду згідно закону) = 979,42 гривень).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 979,42 гривень підлягає поверненню платнику.
Також суд зауважує, що відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Приймаючи до уваги, що провадження у справі в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення 125 000,00 гривень основного боргу підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, частина сплаченого судового збору в сумі 1500,08 гривень у відсотковому співвідношенні щодо заявлених та сплачених позовних вимог (3917,68% (125000,00 гривень - сума вимог провадження у справі № 902/1409/25 щодо яких закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України) х 3917,68 / 100 = 1500,08 гривень).
Враховуючи, що від позивача не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення надлишково сплаченого судового збору у розмірі 979,42 гривень та 1500,08 гривень сплаченого судового збору за позовні вимоги провадження щодо яких закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Нерозподілений судовий збір складає 2417,60 гривень.
У частині зменшення судом суми неустойки та 25% річних витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача у повному обсязі, оскільки зменшення судом неустойки та 25% річних не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19, від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, у яких Верховний Суд виснував, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково з підстав зменшення судом пені та 25% річних та частково з підстав їх необгрунтованості, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 352,57 гривень покладаються на відповідача, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 65,03 гривень покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Провадження у справі № 902/1409/25 в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення 125 000,00 гривень основного боргу закрити.
2. Позов у частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення 53 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3% річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат задовольнити частково.
3. Стягнути з Приватного підприємства "Діброва ТА" (24600, Вінницька обл., Тульчинський (Крижопільський) р-н, селище міського типу Крижопіль, вулиця Героїв України, будинок 70, ідентифікаційний код юридичної особи 35599660) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" (02090, місто Київ, вул. Алматинська, будинок 8, ідентифікаційний код юридичної особи 45030983) 53 210,54 гривень основного боргу, 27 741,68 гривень 25% річних, 33 264,49 гривень пені, 17 461,68 гривень інфляційних втрат та 2 352,57 гривень судових витрат зі сплати судового збору.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 34 384,08 гривень пені, 28 644,55 гривень 25% річних, 6 766,35 гривень 3% річних - відмовити.
6. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
8. Примірник судового рішення надіслати сторонам до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.
Повне рішення складено 09 березня 2026 р.

Суддя Шамшуріна М.В.  

віддрук. прим.:
1 - до справи;
2, 3 - позивачу, відповідачу до електронних кабінетів у системі ЄСІТС.