Головуючий І інстанції: М.М. Шаповал

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 р. 	Справа № 480/9050/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2026, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/9050/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 36 від 06.10.2025 щодо відмови у призначенні їй пенсії в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб";
- зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області призначити пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" починаючи з дня звернення.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною бабусею та відповідно до рішення № 76 Зарічної районної в м. Суми адміністрації від 21.04.2006 була опікуном загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 . Позивач будучи непрацездатною особою похилого віку з незадовільним станом здоров`я та перебувала на утриманні ОСОБА_2 до його смерті. Зазначений факт встановлений рішенням Зарічного районного суду м. Суми 05.06.2024 у справі № 591/1880/24. З метою реалізації свого права на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, встановленого ст. 30 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позивач звернулася до відповідача із відповідною заявою та надала відповідачу копію рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01.05.2025 у справі № 591/463/25 про оголошення ОСОБА_2 померлим. Проте, відповідачем було відмовлено їй у призначенні пенсії у зв`язку із втратою годувальника мотивоване тим, що ОСОБА_1 є бабусею загиблого, а відтак її право на пенсію передбачене ст. 30 Закону № 2262-XII лише у разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані її утримувати. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують її право на гідне пенсійне забезпечення.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 36 від 06.10.2025 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" починаючи з дня звернення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що підстави для призначення пенсії позивачу у разі втрати годувальника за загиблого онука ОСОБА_2 , відповідно до ст. 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII - відсутні, оскільки наявні особи (дочка та син), які за законом повинні утримувати непрацездатних батьків, що потребують матеріальної допомоги. Отже, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягали задоволенню.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду по справі №480/9050/25 від 14.01.2026 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є бабусею та відповідно до рішення № 76 Зарічної районної в м. Суми адміністрації від 21.04.2006 була опікуном загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.05.2025 у справі № 591/463/25, яке набрало законної сили 02.06.2025, ОСОБА_2 оголошено померлим з 17.01.2023 під час виконання військового обов`язку щодо захисту Держави України.
20.06.2025 позивачем отримано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , актовий запис про смерть № 09.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми 05.06.2024 у справі № 591/1880/24, встановлено факт перебування ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні свого онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника - ОСОБА_2 оголошеного померлим з 17.01.2023 під час виконання військового обов`язку щодо захисту Держави України.
06.10.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Сумській області прийнято рішення № 36 про відмову у призначенні пенсії в разі втрати годувальника. Відповідач мотивує наявністю особи (дочка та син), які за законом повинні утримувати непрацездатних батьків, що потребують матеріальної допомоги.
Позивачка, вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника, звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що підстави для відмови у призначенні пенсії в разі втрати годувальника є необґрунтованими, оскільки розглядаючи заяву позивача, відповідач залишив поза увагою рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05.06.2024 у справі № 591/1880/24, яким достовірно встановлено факт перебування позивача на утриманні загиблого військовослужбовця. У зазначеному судовому провадженні суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив фактичні обставини сімейних відносин, мету звернення, зокрема слабкий стан здоров`я позивача, отримання нею мінімальної пенсії, відсутність у інших осіб, які законом зобов`язані утримувати ОСОБА_1 реальної можливості це робити, а також інші обставини утримання та всі докази, що підтверджують факт перебування позивача на утриманні свого онука ОСОБА_2 .
Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, процедури призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV.
Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до абзацу третього ст.1 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-XII) члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Так, пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті
Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Положеннями статті 31 Закону № 2262-ХІІ визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Статтею 266 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.
Таким чином, повнолітні внуки повинні мати змогу надавати матеріальну допомогу.
Судом встановлено, що спірним рішенням відповідача відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у зв`язку з наявністю особи (дочка та син), які за законом повинні утримувати непрацездатних батьків, що потребують матеріальної допомоги.
Надаючи оцінку доводам відповідача, покладеним в основу прийняття спірного рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі - Порядок № 3-1) передбачено перелік документів для призначення пенсії в разі втрати годувальника, якими є загальних: заява, копія свідоцтва про смерть годувальника, витяг з наказу про виключення годувальника зі списків особового складу у зв`язку зі смертю, висновок про обставини загибелі чи смерті внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час проходження служби при виконанні службових обов`язків (обов`язків військової служби), довідка уповноважених органів з місця проживання про перебування членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника або рішення суду про перебування на утриманні, документи, передбачені абзацами третім, шостим - дев`ятим пункту 7 цього Порядку.
Додатково передбачені й інші документи в залежності від категорії осіб, про яких йде мова в ст.30 Закону № 2262-XII.
Зокрема, для призначення пенсії в разі втрати годувальника батькам, дружині (чоловіку), діду та бабусі, зазначеним у пунктах "б", "в", "г" статті 30 Закону, додатково подаються такі документи:
довідка МСЕК (за наявності групи інвалідності);
копія свідоцтва про народження померлого годувальника або рішення суду про встановлення родинних стосунків;
довідка уповноваженого органу з місця проживання або рішення суду про перебування на утриманні померлого годувальника (для призначення пенсії вітчиму або мачусі).
Отже, документи, які мають бути подані для отримання відповідного виду пенсії, повинні підтверджувати особисті відомості заявника, родинні відносини з померлим військовослужбовцем та причину його смерті.
ОСОБА_2 (онук позивачки) помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01.05.2025 року у справі № 591/463/25 ОСОБА_2 оголошено померлим з 17.01.2023 під час виконання військового обов`язку щодо захисту Держави України.
Отже, члени сім`ї ОСОБА_2 , мають право на пенсію в разі втрати годувальника, на підставі Закону № 2262-ХІІ.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є бабусею ОСОБА_2 .
Відповідно до рішення № 76 Зарічної районної в м. Суми адміністрації від 21.04.2006 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 була опікуном загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми 05.06.2024 у справі № 591/1880/24, встановлено факт перебування ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні свого онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер.
Також, рішенням суду у справі № 591/1880/24 встановлено, що старша донька заявниці – ОСОБА_3 офіційно не працює, доходу не має. Син заявниці – ОСОБА_4 також самостійно не в змозі утримувати свою матір, оскільки проживає за іншою адресою, та має сім`ю та дітей – ОСОБА_5 , малолітнього сина ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_7 , який є особою з інвалідністю та потребує постійного догляду і лікування, що підтверджується свідоцтвом про народження малолітнього сина паспортом доньки, паспортом сина та медичною документацією, що долучена до заяви.
Донька заявниці – ОСОБА_8 самостійно не в змозі утримувати свою матір, оскільки проживає за іншою адресою, та має сім`ю та дітей – неповнолітню ОСОБА_9 та малолітню ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та потребує постійного догляду, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, свідоцтвом про народження малолітньої доньки та паспортом неповнолітньої доньки.
Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правило цієї частини означає, що учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість, такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Такий висновок щодо застосування норми частини четвертої статті 78 КАС викладено у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 638/18852/16-а.
Таким чином, зазначення відповідачем у спірному рішенні про наявність інших працездатних родичів є необґрунтованим, оскільки, як встановлено вище, донька та син ОСОБА_1 не в змозі утримувати свою матір та проживають за іншими адресами.
Отже, судовим рішенням по справі № 591/1880/24, яке набрало законної сили, встановлено факт перебування позивачки ОСОБА_1 на утриманні онука, загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність неврахування відповідачем обставин встановлених цим судовим рішенням. При цьому, судом враховано, що відомостей про наявність інших осіб, які за законом зобов`язані утримувати позивачку, відповідач не надав, ані під час розгляду подання про призначення пенсії, ані під час судового розгляду справи.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 36 від 06.10.2025 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника відповідно до статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" починаючи з дня звернення, оскільки розглядаючи заяву позивача, відповідач залишив поза увагою рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05.06.2024 у справі № 591/1880/24, яким достовірно встановлено факт перебування позивача на утриманні загиблого військовослужбовця. У зазначеному судовому провадженні суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив фактичні обставини сімейних відносин, мету звернення, зокрема слабкий стан здоров`я позивача, отримання нею мінімальної пенсії, відсутність у інших осіб, які законом зобов`язані утримувати ОСОБА_1 реальної можливості це робити, а також інші обставини утримання та всі докази, що підтверджують факт перебування позивача на утриманні
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.01.2026 по справі № 480/9050/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко   З.Г. Подобайло