ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

1 квітня 2026 року      м. Чернівці  справа № 727/5128/25
провадження №22-ц/822 /476/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Паучек І.І.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.
Позов обґрунтовано наступним.  ОСОБА_1 передала у борг ОСОБА_2 грошові кошти на підставі трьох розписок, а саме : 30.11.2020 на суму 150 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 20.02.2021; 21.05.2022 на суму 300 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 31.12.2023; 21.12.2023 було отримано в позику 2 000 доларів США.
27.03.2025 позивачем була направлена досудова вимога з метою повернення відповідачем суми боргу, але відповідач проігнорував вказану вимогу, кошти не повернув. Оригінал розписки від 21.05.2022 на суму 300 000 грн. був обманним шляхом вилучений відповідачем ОСОБА_2 , а тому позивач ОСОБА_1 не має можливості надати його суду.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 450 000 грн. та 2 000 доларів США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.12.2021 в розмірі 2 000 доларів США. В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 211,20грн. судового збору. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 2000 доларів США та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог. Ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю. 

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі   ОСОБА_2  вважає рішення в частині стягнення з нього 2000 доларів США незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що за змістом документа, на підставі якого суд стягнув з нього 2000 доларів, кредитором могло бути лише ТОВ «Бескід-Трейд», а не ОСОБА_1 як фізична особа. Позов поданий неналежним позивачем, що є підставою для відмови у позові. 
Відповідно до листа, написаного від імені відповідача ОСОБА_2 на ім`я позивача ОСОБА_1 , як директора ТОВ «Бескід-Трейд» від 21.12.2021, в якій відповідач зазначає, що ним отримано кошти в сумі 2000 доларів США в якості позики, яка буде погашатись заробітною платою, в якості подальшого обслуговування ТОВ «Бескід-Трейд».
Лист на ТОВ «Бескід-Трейд» від 21.12.2021 року не містить строку повернення позики. Відсутній належний доказ фактичної передачі грошових коштів. 
Лист на ТОВ «БескідЛ`рейд» від 21.12.2021 року не підтверджений жодними об`єктивними доказами передачі коштів фізичною особою, не підтверджений фінансовими документами (касові ордери, банківські операції тощо). Позивач взагалі не надав доказів належного пред`явлення письмової вимоги та її вручення відповідачу, а отже зобов`язання не було простроченим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача 150 000грн. за договором позики від 30.11.2020 року; 300 000грн. за договором позики від 21.05.2022 року. В апеляційній скарзі посилається на те, що вона передала в борг ОСОБА_2 грошові кошти на підставі трьох розписок: 30 листопада 2020 року – сума 150 000 грн. з кінцевим терміном повернення 20 лютого 2021 року; 21 травня 2022 року – сума 300 000 грн. з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2023 року; 21 грудня 2021 року було надано у позику 2 000 дол.США. Одну із цих розписок від 21 травня 2022 року ОСОБА_2 обманим шляхом під приводом здійснення її зберігання вилучив в неї, але вона встигла сфотографували її за допомогою мобільного телефону. Кошти надавалися за проханням ОСОБА_2 для вирішення побутових проблем.
Позивач прямо зазначала, що оригінал розписки був вилучений відповідачем, однак суд не надав цій обставині жодної правової оцінки. Суд неправильно розподілив тягар доказування та фактично легалізував недобросовісну поведінку відповідача, суд поклав негативні наслідки втрати оригіналу доказу на позивача, хоча така втрата сталася з вини відповідача.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що згідно письмової заяви від 30.11.2020 року ОСОБА_2 у зв`язку з сімейними обставинами просить у ОСОБА_1 за можливості надати йому безвідсоткову позику в сумі 150 000 грн., терміном до 20 лютого 2021 року. При потребі внесення авансу для викупу землі зобов`язується повернути позику достроково.
Згідно копії письмової розписки від 21.05.2022 року, ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 300 000 грн. в якості позики на безвідсотковій основі терміном до 31.12.2023 року. Кошти зобов`язується повернути у вищевказаний термін пред`явнику цього документа.
Відповідно до листа від імені відповідача ОСОБА_2 на ім`я позивача ОСОБА_1 , як директора ТОВ «Бескід-Трейд» від 21.12.2021 року, відповідач зазначає, що ним отримано кошти в сумі 2000 доларів США в якості позики, яка буде погашатись заробітною платою, в якості подальшого обслуговування ТОВ «Бескід-Трейд».

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  задоволенню не підлягає, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 слід задовольнити,  з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч.1 80, ст. 89 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Такий висновок викладено в постановІ Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21. 
Як вбачається із матеріалів справи позивач, на підтвердження укладення договору позики на суму 150 000 грн., надав суду заяву, написану від імені відповідача ОСОБА_2 30.11.2020 року, в якій останній у зв`язку з сімейними обставинами просить у позивача ОСОБА_1 за можливості надати йому безвідсоткову позику у сумі 150 000 грн. терміном до 20 лютого 2021 року. При потребі внесення авансу для викупу землі зобов`язується повернути позику достроково.
Суд першої інстанції виходячи з дійсного змісту цього документа, на підставі якого позивачем доказується факт укладення договору позики і його умов, правильно зазначив, що за цією заявою не встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики в сумі 150 000 грн., оскільки договір позики це реальний договір, який вважається укладеним з моменту передання грошових коштів від позикодавця до позичальника, а зі змісту заяви не вбачається факт отримання відповідачем будь-яких грошових коштів. 
Колегія з цим погоджується, оскільки зі змісту заяви лише вбачається прохання відповідача отримати в борг у позивача грошові кошти. 
На підтвердження обставини укладення договору позики грошових коштів в сумі 300 000 грн., позивач надав суду копію розписки, написану від імені відповідача ОСОБА_2 на ім`я позивача ОСОБА_1 21.05.2022 року, в якій останній зазначає, що ним 21.05.2022 року отримано кошти в сумі 300 000 грн. в якості позики на безвідсотковій основі терміном до 31.12.2023 року. Кошти зобов`язується повернути у вищевказаний термін пред`явнику цього документа. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено укладення з відповідачем договору позики в сумі 300 000 грн., оскільки не наданий суду оригінал розписки.
Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначеного не спростовують і є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Щодо аргументів апеляційної скарги ОСОБА_2 , що позов в частині стягнення з нього 2000 доларів за листом від 21.12.2021 року, поданий неналежним позивачем, що є підставою для відмови в позові, колегія вважає слушними.
Задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 доларів США, суд першої інстанції посилався на те, що розписка ОСОБА_2 від 21 грудня 2021 року підтверджує укладення договору позики між ним та позивачем ОСОБА_1 . Оригінал розписки на час подання вказаного позову знаходиться у позивача, що дає підстави для висновку про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу. Крім того суд першої інстанції зазначив, що директором ТОВ «Бескід-Трейд» на момент написання боргової розписки ОСОБА_2 була ОСОБА_1 , яка одночасно є і позивачем по даній справі як фізична особа.
Так в матеріалах справи міститься лист від 21.12.2021 року про отримання ОСОБА_2 2000 доларів в якості позики, яка буде погашатись заробітною платою в якості юридичного обслуговування ТОВ «Бескід-Трейд». Данний лист адресований директору ТОВ «Бескід-Трейд» Білявській Г.М. від юриста ОСОБА_2 . 
Отже, кредитором є ТОВ «Бескід-Трейд», а не ОСОБА_1 як фізична особа. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. На це звернув увагу Верховний Суд в постанові від 25 жовтня 2022 року в рамках справи № 607/14378/21, провадження № 61-5246св22.
Не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого, у цьому разі, боржника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі№ 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 зі справи № 123-32/135-08-4825.
Водночас Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі№ 910/12787/17. 
Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 провадження № 12-175гс19; від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 провадження № 12-77гс19. 
Судом першої інстанції зазначеного не було враховано. Оскільки позов в зазначеній частині поданий неналежним позивачем, це є підставою для відмови у позові. 
За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення першої інстанції в частині задоволення позову – скасуванню.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню. 
За подання апеляційної скарги апелянтом сплачено 1817 грн. судового збору, якій, враховуючи результати розгляду апеляційної скарги, слід йому відшкодувати за рахунок позивача. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для його часткового скасування та ухвалення в цій частині нового судового рішення. 
Керуючись ст.ст.362, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року в частині задоволення позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за договором позики від 21.12.2021 року в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США, скасувати.
В задоволені позову в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1817 грн. судових витрат за апеляційний розгляд.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 8 квітня 2026 року.

Судді        І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак
І.М. Литвинюк