ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2011 р.  Справа № 2a-2987/11/0970
м. Івано-Франківськ 
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
Судді Кишинського М.І. 
при секретарі Дякун М.М.
за участю представників сторін:
від позивача: Дубей В.Р., Васютин М.В.
від відповідача: Луканюк В.Д., Глібчук І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
за позовом: Приватного підприємства "Промтехсервіс" 
до відповідача: Державної податкової інспекції в Косівському районі 
про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень №0000332301 та №0000342301 від 13 вересня 2011 року,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Промтехсервіс" (надалі–позивач), 16 вересня 2011 року звернулося до суду з позовом до державної податкової інспекції в Косівському районі (надалі–відповідач) про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень №0000332301 та №0000342301 від 13 вересня 2011 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення–рішення винесені відповідачем незаконно, оскільки відповідачем, як податковим органом, не подано жодних доказів на підтвердження обставин своїх висновків, викладених в акті виїзної позапланової перевірки. 
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги викладенні з обставин в адміністративному позові підтримали в повному обсязі. Просять позов задовольнити повністю. 
Представники відповідача проти позову заперечили, надавши суду письмове заперечення, яке мотивоване наступним. Відповідачем було проведену документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, якою встановлено порушення пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 137.1 статті 137, підпункту 138.8.1 пункту 138.8, 138.10 статті 138, пункту 185.1 статті 185, статті 187, пункту 198.3, пункту 198.2, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, а також недодержання вимог частини 5 статті 203, частини 1,2 статті 215, статті 216 Цивільного кодексу України. В ході проведення перевірки встановлено відсутність реальної можливості надання послуг позивачу від його контрагентів–постачальників, а саме відсутність майна, виробничо–складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, засобів для транспортування та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, що свідчить про відсутність необхідних умов для реального настання результатів відповідної господарської діяльності. Відповідач зазначає, що позивачем відображено в податковій звітності правових взаємовідносин з його контрагентами без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження оподаткування, а отже правочини укладені позивачем з його контрагентами є нікчемними, оскільки не передбачають настання реальних наслідків. В зв`язку з цим, у позивача відсутнє право на формування валових витрат, а також безпідставно сформовано податковий кредит. Таким чином, відповідач вважає, що прийняті ним оскаржувані рішення законно та обґрунтовано, а тому в задоволенні позову слід відмовити. 
Розглянувши адміністративний позов та запереченнчя, заслухавши представників позивача та представників відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та проаналізувавши правові норми законодавства України, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. 
Проведеною відповідачем позаплановою виїзною перевіркою позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 30 червня 2011 року встановлено порушенням позивачем частини 1 статті 203, статті 215, пункту 1 статті 216 та статті 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах здійснених позивачем з його контрагентами, а отже мають ознаки нікчемності. Також перевіркою встановлено порушення пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств та підпункту 138.8.1 пункту 138.8, 138.10.1 пункту 138.10 статті 138, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 198.3, пункту 198.2, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток в сумі 6315,00 грн. та занижено податок на додану вартість в сумі 5794,00 грн. Крім того, перевіркою встановлено відсутність об`єктів оподаткування при продажі та при придбанні позивачем товарів з його контрагентами. За таких обставин відповідач приходить до висновку, що укладені договори між позивачем та його контрагентами укладені без мети настання реальних наслідків, а тому містять ознаки нікчемності.
Таких висновків відповідач дійшов в зв`язку з тим, що в ході перевірки встановлено відсутність реальної можливості надання послуг позивачу від контрагента позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», оскільки у даного контрагента відсутнє майно, виробничо–складські приміщення, засоби для транспортування та інше майно, яке необхідне для здійснення господарських операцій у повних обсягах, а також відсутність даного контрагента та його посадових осіб за місцем знаходження. Угоди укладені контрагентом позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Альфакомтрейд» визнанні нікчемними, так як фактично не можливо встановити місцезнаходження контрагента позивача та його посадових осіб. Також, на підприємствах товариство з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд» та товариство з обмеженою відповідальністю «Альфакомтрейд» працювала лише одна особа. В ході перевірки не підтверджено наявність поставок товарів між позивачем та його контрагентом товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдстар», так як не було представлено первинних бухгалтерських документів на транспортування, розвантаження будівельних матеріалів та не підтверджено реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо–складських приміщень та іншого майна для здійснення господарських операцій. Крім того, операції позивача і ПАТ «Олевське`ШБУ №42 не підтверджується стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місця знаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо–складських приміщень та іншого майна, що необхідне для здійснення господарської діяльності. В основу своїх висновків, відповідач ставить те, що правочини укладені з його контрагентами є нікчемними в силу закону, оскільки не передбачають настання реальних наслідків. 
За результатами перевірки складено акт №1048/23-0/32567861 від 30 серпня 2011 року, на підставі якого, відповідачем 13 вересня 2011 року винесено податкові повідомлення рішення №0000332301 на суму 6316,00 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 6315,00 грн. та за штрафними санкціями в сумі 1,00 грн. та №0000342301 на суму 5795,00 грн., в тому числі за основним платежем 5794,00 грн. та за штрафними санкціями в сумі 1,00 грн.
Суд не погоджується з такими висновками відповідача виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що між позивачем та його контрагентами укладено наступні договори. Договір про надання послуг №1102 від 10 лютого 2011 року укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Альфакомтрейд», згідно якого товариство з обмеженою відповідальністю «Альфакомтрейд», як орендодавець зобов`язується надати позивачу, як орендарю автомобілі та дорожню техніку з погодинною оплатою за її користування, а позивач як орендар зобов`язується забезпечити роботою техніку та оплатити кошти за надану техніку згідно акту виконаних робіт. Договір купівлі–продажу №303 від 04 березня 2011 року укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Трейдстар», згідно якого товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «Трейдстар», як продавець зобов`язаний передати товар позивачу та перевезти товар на будівельний майданчик позивача, а позивач в свою чергу, як покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його. Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною. Договір про надання послуг №203 від 01 березня 2011 року укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», згідно якого товариство з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», як виконавець зобов`язується виконати певний обсяг робіт, а позивач, як замовник зобов`язаний розрахуватись за фактично виконані роботи. Позивач, як замовник згідно умов даного договору у 30–ти денний термін після підписання акту виконаних робіт перераховує виконавцю кошти. Договір підряду №803 від 24 березня 2011 року укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», згідно якого товариство з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», як підрядник зобов`язується на свій ризик виконати певні роботи, а позивач, як замовник зобов`язується прийняти ці роботи та оплати їх. Позивач, як замовник у триденний термін після підписання акту виконаних робіт перераховує підряднику (ТОВ «Інсатбуд») кошти згідно актів виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт підписаних та завірених позивачем. За договором підряду №0702 від 10 лютого 2011 року укладеного між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», товариство з обмеженою відповідальністю «Інсатбуд», як підрядник зобов`язується на свій ризик виконати певні роботи, а позивач, як замовник зобов`язується прийняти ці роботи та оплати їх. Позивак, як замовник у триденний термін після підписання акту виконаних робіт перераховує підряднику (ТОВ «Інсатбуд») кошти згідно актів виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт підписаних та завірених позивачем.
Як вбачається з матеріалів справи та у відповідності до вимог частин 3,5 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасників відповідних правочинів відображено у договорах вчинених у визначеній законом формі, а відповідні акти приймання виконаних робіт, довідки про вартість виконаних робіт, видаткові накладні та інші платіжні документи, які не містять недоліків, підписані сторонами та скріплені печатками, пов`язані з цими договорами відображають фактичне виконання сторонами своїх договірних зобов`язань, свідчать що волевиявлення сторін правочинів було вільним, відповідало їх внутрішній волі та спрямованим на реальне настання правових наслідків, що були ними обумовленні. 
Суд вважає, що немає жодних підстав для посилання відповідача на частину 1 статті 215 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач не зазначає чим саме зміст заперечуваних ним правочинів суперечить чинному законодавству та яким самим нормам. Також, відповідач не зазначає чим саме дані правочини суперечать інтересам держави і суспільства та його моральним засадам.
Так, в силу редакцій частини 1 статті 207 Господарського кодексу України та частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади може бути визнаний судом недійсним. 
З вищенаведених законодавчих положень випливає, що визнання вказаних договорів недійсними з підстав їх невідповідності закону та суперечливості інтересам держави і суспільства є можливим лише в судовому порядку, а не з суб`єктивної оцінки відповідача. Однак з даного приводу відповідач до суду не звертався і вказані правочини недійсними судом не визнавалися, що також є свідченням необґрунтованості конкретної позиції відповідача.
Щодо посилання відповідача на статтю 228 Цивільного кодексу України, то суд зазначає, що дана норма стосується виключно правочинів, які порушують публічний порядок. В чому законодавець вбачає порушення публічного порядку ним зазначено в частині 1 статті 228 Цивільного кодексу України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Таким чином законодавець розмежовує поняття “порушення публічного порядку” та “недодерження вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам”. Дані обставини передбачають різний порядок визнання правочину недійсним та різні правові наслідки.
Жодних доказів того, що заперечувані правочини були спрямовані саме на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, пошкодження чи незаконне заволодіння майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади відповідач не наводить. Обгрунтовуючи свої припущення посиланням на факт відсутності третьої особи за її місцемзнаходженням, є нічим іншим, як свідченням порушення відповідною особою вимоги законодавства, яке стосується його реєстрації, як суб`єкта підприємницької діяльності чи платника податків і зобов`язує його повідомляти реєструючі органи про зміну свого місця знаходження, а у випадку порушення даної вимоги передбачає персональну відповідальність такої особи та її посадових осіб.
Як вбачається з рішень податкового органу, саме висновок відповідача про те, що конкретні правочини укладалися без мети настання реальних наслідків згідно статей 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України є підставою визнання таких правочинів нікчемними.
Проте, вищевказані норми чинного законодавства суперечать висновкам відповідача, оскільки у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Однак, відповідач не зазначає, якою саме нормою закону встановлено недійсність відповідних правочинів і якою нормою визначено його оскаржувані дії, як правовий наслідок недійсного чи нікчемного правочину. Натомість частина 1, 3 статті 115 Цивільного кодексу України з врахуванням положень статті 203 Цивільного кодексу України, визначено лише підстави визнання оскаржуваного правочину недійсним в судовому порядку. 
Згідно частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналогічні положення визначено і в частині 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Однак, як вже зазначалося судом ніхто з даного приводу до суду не звертався, а тому згідно частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а також жодних порушень по вчинених сторонами правочинів, судом не встановлено.
У зв`язку з виконанням умов договорів, позивачем було виконало всі умови передбачені вищезазначеними договорами, на підставі чого було підписано відповідні акти виконаних робіт, довідки про вартість виконаних робіт та видаткові накладні наявних в матеріалах справи. 
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо–безпосередньо після її закінчення. 
У відповідності до п.5.1. ст.5 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.
До складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті (п.п.5.2.1. п.5.2. ст.5 Закону).
Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (абз.4 п.п.5.3.9. п.5.3. ст.5 Закону).
Відповідно до пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України (далі–Кодекс) дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.
Пунктом 138.2 статті 138 Кодексу передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Підпунктом «а`пункту 198.1 статті 198 Кодексу передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.2 статті 198 Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, зокрема дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг та дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом 198.6 статті 198 Кодексу встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Отже, Законом України «Про податок на прибуток`та Податковим кодексом України передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, а також не дозволяють включати до складу податкового кредиту суми, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями або іншими подібними документами відповідно до Закону. 
Приймаючи рішення по справі, суд виходив із того, що позивач не може нести відповідальності за свого контрагента, за можливу недостовірність відомостей про нього в Єдиному державному реєстрі за умови його необізнаності. Також, позивач не зобов`язаний перевіряти наявність чи відсутність трудових відносин свого контрагента з його працівниками та чисельність працівників у своїх контрагентів, оскіли законодавством України не передбачено такого обов`язку для сторони. Така відповідальність контрагентів позивача покладається виключно на них та на органи державної влади, а в разі встановленого порушення контрагентами, правові наслідки настають виключно для них самих. Таким чином, позивач не може нести відповідальності за порушення з боку своїх контрагентів, оскільки, як вже зазначалось вище законодавством України не передбачено такого обов`язку для сторони. Отже, якщо контрагенти допустили порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для них.
Посилання відповідача на відсутність у позивача та у його контрагентів спеціальної техніки для виконання робіт по берегоукріпленню та складських приміщень для зберігання техніки та будівельних матеріалів, як підстава не реального виконання робіт з боку субпідрядника, суд не приймає як належний та достовірний доказ нікчемності угод, оскільки в акті перевірки не з`ясовано яким чином і ким виконувались ці роботи і не перевірено шляхом зустрічних перевірок технічну та практичну можливість виконання цих робіт в порядку субпідряду, транспортної експодиції, тощо.
В свою чергу, зазначені обставини не є підставою для позбавлення добросовісного платника податків права на формування податкового кредиту та включення сум до складу валового доходу, оскільки сторонами було дотримано всіх вимог вищезазначених договорів, про що складено та підписано відповідні документи встановленого законом зразка, а саме акти приймання виконаних робіт, довідки про вартість виконаних робіт та видаткові накладні, які не містять недоліків, містять всі необхідні реквізити передбачені законодавством та відповідають зразкам встановлених законодавством України.
Враховуючи те, що виконання позивачем робіт зазначених в договорах підтверджено належно оформленими документами, пов`язаних з оплатою даних договорів, то віднесення валових витрат здійснене у відповідності до норм Закону України “Про оподаткування підприємств”, а тому висновок відповідача щодо зниження позивачем суми податку на прибуток є безпідставним та таким, що не відповідає нормам закону. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач у відповідності до Податкового кодексу України правомірно відніс до податкового кредиту відповідну суму коштів після складення відповідних накладних, які засвідчують факт виконання робіт та передачі товарів (послуг) на підставі укладених договорів, а тому висновок відповідача щодо завищення позивачем податку на додану вартість є необґрунтованим та не в повній мірі дослідженим. 
За таких обставин, суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення–рішення №0000332301 та №0000342301 від 13 вересня 2011 року підлягають скасуванню, а позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення.
На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,- 

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю. 
Визнати нечинними та скасувати податкове повідомлення–рішення державної податкової інспекції в Косівському районі №0000332301 від 13 вересня 2011 року форми «Р`про збільшення суми податку на прибуток приватного підприємства «Промтехсервіс`в сумі 6315,00 грн. 
Визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення–рішення державної податкової інспекції в Косівському районі №0000342301 від 13 вересня 2011 року форми «Р`про збільшення податку на додану вартість приватного підприємства «Промтехсервіс`в сумі 5794,00 грн.
Стягнути з державного бюджету України на користь позивача судові витрати в сумі 3,40 грн. 
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд. 
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: Кишинський М.І.

Постанова складена в повному обсязі 31 жовтня 2011 року.