печерський районний суд міста києва
757/31749/24-ц 
2-2284/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Єрмічової В. В.
за участю секретаря судового засідання Косточки В. В.,
представника позивача адвоката Наїдка Л. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
УСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, просить стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.11.2023 ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти згідно з борговою розпискою. ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 100 000 доларів США, яка підлягає стягненню на користь позивача, тому позивач звернувся із даним позовом до суду.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2024 в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у справі № 757/31749/24-ц та призначено судове засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву та доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову, якщо такі докази не надані позивачем - протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2025 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Наїдко Л. В. позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення через неявку відповідача в судове засідання.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився повторно, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив про причини неявки, тобто не з`явився в судове засідання без поважних причин, відзив не подав.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з пунктами 1-4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням означеного вище, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзиву, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, оглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов такого висновку.
Згідно даних, які містяться в матеріалах справи та установлено судом, 27.11.2023  ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 27.01.2024, що підтверджується копією розписки від 27.11.2023. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув позивачу позичені грошові кошти.
Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Тобто, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Приписами статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем станом на день подання позову становила 100 000,00 доларів США.
Вказаний розмір заборгованості відповідачем не оспорювався, доказів погашення заборгованості відповідачем не надано.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань щодо повернення позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув у повному обсязі борг за відповідною розпискою, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу у повному обсязі, судом не встановлено.
На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Разом з тим, у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: 
«Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16).
За таких підстав, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у тій валюті, яка визначена у розписці від 27.11.2023.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.
У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 15 140 гривень, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.
Що стосується заявленого позивачем у позовній заяві відшкодування інших судових витрат, то питання щодо стягнення цих витрат може бути вирішене шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку, визначеному статтею 270 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12-13, 81, 141, 258, 259, 263 - 265, 273, 280 - 284, 287 - 289, 354-355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100000 (сто тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15140 грн.
Реквізити сторін:
Позивач:  ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач:  ОСОБА_2 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Відповідач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 17.03.2026.

Суддя В. В. Єрмічова